Справа № 938/176/20 
Провадження № 22-ц/4808/995/20 
Головуючий у 1 інстанції Бучинський А. Б. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 вересня 2020 року          м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючої                        Томин О.О.
суддів:                                Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Верховинського районного суду, ухвалене суддею Бучинським А.Б. 24 червня 2020 року в селищі Верховина у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в:
АТ КБ «ПриватБанк» звернулось в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Кредитним договором б/н від 07.04.2010 року в розмірі 89562,73 грн., що складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту - 50499,46 грн., заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України за період з 01.10.2019 року по 11.03.2020 року - 19086,17 грн., заборгованості за пенею - 15236,02 грн., штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг в розмірі 500,00 грн. (фіксована частина) та 4241,08 грн. (процентна складова).
Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідно до укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 . Договору б/н від 07.04.2010 року, банком відкрито відповідачу картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у Довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, та надано відповідачу у користування кредитну картку, розмір кредитного ліміту по якій було збільшено до 14400,00 грн.
Позивач свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, на відміну від відповідача, який свої зобов`язання перед банком не виконував належним чином, своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками відповідно до умов Договору не надавав, у зв`язку із чим утворилася заборгованість на загальну суму 89562,73 грн. Просили позов задовольнити
Заочним рішенням Верховинського районного суду від 24 червня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за Кредитним договором б/н від 07.04.2010 року в розмірі 65735,48 грн. яка складається з заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 50499,46 грн. та заборгованості за пенею у розмірі 15236,02 грн., а також судові витрати в розмірі 1534,46 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено за безпідставністю.
Не погоджуючись із вказаним рішенням в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України за період з 01.10.2019 року по 11.03.2020 року в розмірі 19086,17 грн., АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу. Вважає його незаконним та необґрунтованим.
Так, відмовляючи в задоволенні позову в цій частині, суд посилався на те, що строк дії Договору не закінчився, а тому нарахування позивачем процентів в порядку ст. 625 ЦК України за період з 01.10.2019 року по 11.03.2020 року є неправомірним.
Проте такий висновок суду є помилковим з огляду на пп.2.1.1.12.19 та 2.1.1.12.4 Умов та правил банківських послуг, де передбачено, що в разі неповернення клієнтом кредиту в строк, передбачений Договором, він зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін в розмірі подвійних процентів за користування кредитом, базовий розмір яких передбачений Тарифами банку. Розмір відсотків від суми неповернутого в строк кредиту зазначений в розрахунку заборгованості і становить 86,4%.
На думку банку, дії відповідача щодо користування кредитом, сплати заборгованості за кредитом, що підтверджується розрахунком заборгованості свідчить про прийняття цих умов. А посилання суду про можливість нарахування позивачем процентів в порядку ст. 625 ЦК України тільки лише після закінчення строку дії Договору є помилковим, оскільки відповідно до умов Договору може нараховуватись в разі неповернення кредиту до 1-го числа місяця, наступного за розрахунковим.
З огляду на наведене просить скасувати заочне рішення Верховинського районного суду від 24 червня 2020 року в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України за період з 01.10.2019 року по 11.03.2020 року в розмірі 19086,17 грн. та ухвалити в цій частині нове, яким вказані позовні вимоги задовольнити.
Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України, ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскільки судове рішення оскаржується в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України за період з 01.10.2019 року по 11.03.2020 року в розмірі 19086,17 грн., то відповідно до положень частини першої статті 367 ЦПК України законність судового рішення, ухваленого у іншій частині, апеляційний суд не перевіряє.
Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, 07.04.2010 року ОСОБА_1 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 32).
З копії Довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», підписаної 07.04.2010 року ОСОБА_1 , вбачається тип картки, тип кредитної лінії, базова відсоткова ставка, розмір щомісячних платежів та строк їх внесення, порядок нарахування пені за невчасне погашення заборгованості, розмір штрафів при порушенні термінів платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених Договором, більше ніж 30 днів та розмір комісії за зняття готівки та особистих коштів, безготівкових платежів тощо (а.с. 33).
На обґрунтування позову банк надав також Витяг з Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 34-59).
Згідно Довідки, виданої АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 згідно Кредитного договору б/н від 07.04.2010 року було видано кредитні картки: 07.04.2010 року № НОМЕР_1 з терміном дії до 01/14 року, 08.10.2010 року № НОМЕР_2 з терміном дії до 08/14 року, 03.08.2012 року № НОМЕР_3 з терміном дії до 01/16 року, 25.12.2013 року № НОМЕР_4 з терміном дії до 12/17 року та 04.06.2018 року № НОМЕР_5 з терміном дії до 02/22 року (а.с. 22).
З Довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої ОСОБА_1 вбачається, що 07.04.2010 року на його картку було встановлено ліміт 1000,00 грн., 23.10.2010 року - 1800,00 грн., 27.11.2010 року - 2000,00 грн., 08.12.2010 року - 2500,00 грн., 11.03.2013 року - 2220,00 грн., 19.12.2013 року - 13400,00 грн., 12.04.2014 року - 14400,00 грн., 18.07.2018 року - 0,00 грн. (а.с. 23).
Згідно наданого банком розрахунку заборгованість за Договором б/н від 07.04.2010 року станом на 11.03.2020 року становить 89562,73 грн., що складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту - 50499,46 грн., заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України за період з 01.10.2019 року по 11.03.2020 року - 19086,17 грн., заборгованості за пенею - 15236,02 грн., штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг в розмірі 500,00 грн. (фіксована частина) та 4241,08 грн. (процентна складова) (а.с. 21).
Відмовляючи в задоволенні позову щодо стягнення процентів, нарахованих на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, суд першої інстанції виходив з того, що такі нараховані за період з 01.10.2019 року по 11.03.2020 року, тобто до закінчення терміну дії картки та пред`явлення вимог до позивача, у зв`язку з чим таке нарахування є неправомірним, а тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. Оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування (пункт 54 цієї постанови), то необґрунтованою є вимога позивача про стягнення нарахованої на проценти неустойки за один рік до його звернення до суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Як було вірно встановлено судом першої інстанції, термін дії перевипущеної ОСОБА_1 картки - до 02/22 року (а.с. 22).
Верховний Суд України у постанові від 22 жовтня 2014 року у справі №127цс14 висловив правовий висновок про те, що строк дії картки є кінцевим терміном кредитування.
Отже, відповідно до умов Договору, укладеного між сторонами, кінцевий термін виконання кредитного зобов`язання відповідає строку дії останньої картки, тобто до лютого 2022 року (включно).
Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
АТ «ПриватБанк» звернулось із позовом 13.04.2020 року, тобто про дострокове повернення всієї суми кредиту на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України.
Враховуючи вищевказані правові висновки Великої Палати Верховного Суду, АТ КБ «ПриватБанк» мало право на стягнення процентів за користування кредитом у розмірі, передбаченому Кредитним договором до моменту пред`явлення позову, тобто 13.04.2020 року і тільки після 13.04.2020 року позивач вправі вимагати від відповідача сплати процентів згідно ст. 625 ЦК України.
У позові позивач просить стягнути заборгованість по відсотках нарахованих на прострочений кредит відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України у розмірі 19086,17 грн, за період з 01.10.2019 року по 11.03.2020 року. Однак право вимагати від відповідача сплати процентів згідно ст. 625 ЦК України у позивача виникло тільки з 13.04.2020 року.
Позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом у розмірі, передбаченому кредитним договором до 13.04.2020 року позивач не заявляв.
Отже, позивач заявив про стягнення процентів за ст. 625 ЦК України у межах строку кредитування, на що він права не має. Протягом строку кредитування банк має право на стягнення процентів у розмірі, передбаченому кредитним договором, тобто за час правомірного користування кредитними коштами, однак такі вимоги не заявлялися.
Щодо посилання апелянта на п.п. 2.1.1.12.19 та 2.1.1.12.4 Умов та правил банківських послуг, де передбачено, що в разі неповернення клієнтом кредиту до 1-го числа місяця, наступного за розрахунковим, він зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін в розмірі подвійних процентів за користування кредитом, базовий розмір яких передбачений Тарифами банку слід зазначити наступне.
Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг такі Умови та правила не можна вважати складовою частиною кредитного договору.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17.
За викладених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права по суті спору та відмовив в задоволенні позовних вимог в частині стягнення відсотків, нарахованих на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України.
Інші доводи апеляційної скарги правильності висновків місцевого суду не спростовують та не дають підстави для зміни чи скасування судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.
Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, вона відноситься до малозначних справ.
За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Заочне рішення Верховинського районного суду від 24 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуюча:                                                                О.О. Томин 
Судді:                                                                        Г.П. Мелінишин
                                                                               О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 22 вересня 2020 року.