УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 686/18459/19
Провадження № 22-ц/4820/596/20
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

29 липня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі
 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Талалай О.І. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., П`єнти І.В.,
секретар судового засідання Гриньова А.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №686/18459/19 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 листопада 2019 року (суддя Логінова С.М.) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд
у с т а н о в и в :
У липні 2019 року ТОВ «ВЕЛЛФІН», звертаючись в суд з вказаним позовом, зазначало, що 23 червня 2016 року між ним і ОСОБА_1 був укладений договір позики №43059 в електронній формі. За умовами п. 1.1. договору позикодавець надав позичальникові грошові кошти в сумі 1200 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язалася повернути позику та сплатити проценти за користування нею. В порядку, визначеному п. 1.4. договору, на картковий рахунок відповідачці була перерахована сума позики в розмірі 1200 грн. ОСОБА_1 отримані грошові кошти в передбачений договором строк не повернула, внаслідок чого станом на 05 липня 2019 року утворилась заборгованість, яка становить 50850 грн, з яких: 1200 грн – основний борг, 25269,60 грн – відсотки, 24380,40 грн – прострочені відсотки.
Зазначену заборгованість позивач просив стягнути з відповідачки.
Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 листопада 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ВЕЛЛФІН» заборгованість за договором позики в сумі 1526,40 грн. В решті позову відмовлено. Вирішено питання про судовий збір. 
ТОВ «ВЕЛЛФІН», не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. Судом не взято до уваги Правила надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «ВЕЛЛФІН, затверджені наказом директора ТОВ «ВЕЛЛФІН» №2-1 від 27 жовтня 2015 року. Відповідачка, підписавши договір позики, погодилася з усіма його умовами та зобов`язана їх виконувати. ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів відсутності заборгованості за договором. 
У засідання апеляційного суду учасники судового процесу не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином.
Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» згідно зі свідоцтвом Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 27 жовтня 2015 року (а.с.14), є фінансовою установою, зареєстрованою в реєстрі фінансових установ за №16103225, що надає фінансові послуги з надання в позику грошових коштів на умовах строковості, зворотності, платності. 
23 червня 2016 року позивач і ОСОБА_1 уклали договір позики №43059 (а.с.36) в електронній формі, згідно з п. 1.1., п. 1.3., п. 1.5. якого позикодавець надає позичальникові грошові кошти в сумі 1200 грн на умовах строковості, зворотності, платності на строк 14 днів зі сплатою процентів за користування позикою: 1,9 % від суми позики, але не менше 30 грн за перший день користування позикою; 1,9 % від суми позики щоденно, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п. 1.2. цього договору; 3,8% від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк зазначений в п. 1.2. цього договору у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором (а.с.36-43).
Відповідно до п. 7.1. зазначеного договору його невід`ємною частиною є Правила надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «ВЕЛЛФІН» ((далі - Правила) а.с.17-27), які регламентують порядок надання грошових коштів у позику фізичним особам.
Згідно з п. 4.1., п. 4.2. Правил заявник, що має намір отримати позику, проходить реєстрацію в Особистому кабінеті на Сайті Товариства. Заявник для оформлення позики здійснює оформлення Заявки на Сайті Товариства шляхом заповнення всіх полів Заявки, що відмічені як обов`язкові для заповнення (а.с.28-35).
Дата перерахування суми позики на банківський рахунок вказаний позичальником, за домовленістю сторін вважається датою укладення договору позики між позичальником і позикодавцем (п. 1.4. договору).
23 червня 2016 року на картковий рахунок ОСОБА_1 позивач
перерахував суму позики в розмірі 1200 грн, що підтверджується повідомленням від 27 червня 2019 року вих. №4062-ВП ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» (а.с.46), яке на підставі договору з ТОВ «ВЕЛЛФІН» про організацію переказу грошових коштів №ВП-180516-3 від 18 травня 2016 року (а.с.47-51) організовує здійснення переказів грошових коштів від кредитної установи на банківські картки клієнтів.
ОСОБА_1 взяті не себе за договором зобов`язання як позичальник не виконала, у передбачений в договорі строк грошові кошти (суму позики) та нараховані проценти за користування позикою не повернула.
Відповідно до наданої ТОВ «ВЕЛЛФІН» довідки (а.с.45) заборгованість за договором позики станом на 05 липня 2019 року складає 50850,00 грн, з яких: 1200 грн - основний борг; 25269,60 грн - заборгованість за процентами; 24380,40 грн - заборгованість за простроченими процентами.
Наведене підтверджується матеріалами справи.
При ухваленні рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконала, що порушило законні права позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення заборгованості за основним боргом та процентами в межах строку дії договору. Вимога про стягнення заборгованості за простроченими процентами суперечить закону, оскільки після закінчення строку кредитування у позикодавця відсутні правові підстави для їх нарахування.
Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 1 і ч. 2 ст. 1047 ЦК України).
За положеннями ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
За визначенням у ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» (далі – Закон) електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 3, ч. 5, ч. 6 і ч. 7 ст. 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону. 
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. 
Як вбачається з наявної у матеріалах справи роздруківки електронної форми заявки про надання позики з офіційного сайту позивача (а.с.28-35), 23 червня 2016 року ОСОБА_1 у встановленому в п. 4.1., п. 4.2. Правил порядку оформила заявку для отримання позики шляхом заповнення всіх зазначених в електронній формі полів, що позначені позичальником як обов`язкові до заповнення.
Заявка для отримання позики містить відомості про бажану суму позики, її строк, всі ідентифікуючі дані про позичальника, зокрема прізвище, ім`я та по-батькові, серію та номер паспорта, індивідуальний податковий номер, відомості про адресу місця проживання та роботи, а також фото ОСОБА_1 і фото першої сторінки її паспорта.
Правила надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «ВЕЛЛФІН» перебувають в загальному доступі, розміщенні на офіційному сайті фінансової установи та в розумінні ст. 641, 644 ЦК України є публічною пропозицією (офертою) на укладення договору позики із визначенням порядку та умов кредитування, прав і обов`язків сторін. Вони містять інформацію, необхідну для укладення договору.
Реєстрація ОСОБА_1 на сайті позивача, подання нею заповненої заявки на отримання позики із зазначенням номера банківської картки для перерахування коштів, підтвердження ТОВ «ВЕЛЛФІН» заявки на отримання позики у передбачений Правилами спосіб, вчинення відповідних дій щодо отримання позики, свідчить про те, що ОСОБА_1 була ознайомлена з усіма істотними умовами отримання позики.
23 червня 2016 року на картковий рахунок відповідачки позивач перерахував суму позики в розмірі 1200 грн.
Отже, між TOB «ВЕЛЛФІН» і ОСОБА_1 був укладений договір позики в електронній формі, в якому сторони погодили істотні умови, зокрема розмір позики, строк кредитування, розмір відсотків за користування позикою і сукупну її вартість.
Такі дії сторін відповідають наведеним приписам ЦК України щодо форми та змісту цього виду договорів, а також ст. 11 і ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». 
Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Отже, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку, на який надається позика.
При застосуванні наведених норм права до спірних правовідносин апеляційний суд на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує висновок Великої Палати Верховного Суду, сформульований у постанові від 28 березня 2018 року в справі №444/9519/12. 
Як правильно встановив суд першої інстанції, станом на день подання позову ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за договором позики не
виконала.
Згідно з п. 2 графіка розрахунків до договору позики (а.с.43) сукупна вартість позики становить 1526,40 грн, а саме : 1200 грн. - основний борг; 326,40 грн – проценти за користування позикою.
Зважаючи на погоджений сторонами строк кредитування (14 днів), у позивача були відсутні підстави для нарахування процентів і прострочених процентів станом на 05 липня 2019 року. 
Установивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку що заявлена ТОВ «ВЕЛЛФІН» вимога в частині стягнення з відповідачки заборгованості за процентами, нарахованими поза межами строку кредитування за період з 08 липня 2016 року по 05 липня 2019 року, задоволенню не підлягає.
З огляду на викладене, безпідставними є доводи апеляційної скарги про правомірність нарахування позивачем заборгованості поза межами строку кредитування з підстав погодження відповідачки з усіма умовами договору. 
Не спростовують висновків суду, не впливають на їх правильність, а тому відхиляються й доводи апеляційної скарги з посиланням позивача на судову практику у спірних правовідносинах, де ТОВ «ВЕЛЛФІН» було учасником.
Інші доводи апеляційної скарги стосуються обґрунтування факту укладення сторонами договору, відповідності процедури та його форми вимогам закону, які не оспорюються.
Порушень норм процесуального права, які б були підставою для скасування рішення, судом не допущено. 
Рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права, а тому відсутні підстави для його скасування в межах доводів апеляційної скарги.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» залишити без задоволення.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 серпня 2020 року.

Суддя-доповідач О.І. Талалай 

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта