Справа № 447/640/19                                Головуючий у 1 інстанції: Головатий А.П. 
Провадження № 22-ц/811/177/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я. 
Категорія: 10

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

18 серпня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Мельничук О.Я., 
суддів: Ванівського О.М., Крайник Н.П.
при секретарі Юзефович Ю.І.
з участю позивача ОСОБА_1 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 06 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,-
В С Т А Н О В И В :

В березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому з врахуванням уточнених позовних вимог просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого на АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Позов мотивує тим, що після набрання законної сили рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 03.12.2015, з метою отримання свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом на 1/2 житлового будинку та земельні ділянки, він звернувся до нотаріальної контори, однак отримав відмову у вчиненні нотаріальних дій, оскільки на спадкове майно відсутні правовстановлюючі документи. Тому, незважаючи на те, що позивач прийняв спадщину, він не може оформити право власності на неї.
Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 06 листопада 2019 року позов задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті його бабусі ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір у справі у розмірі 1376 гривень 28 копійок на користь ОСОБА_1 .

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2 . Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, а висновки суду такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Також просить стягнути на її користь документально підтверджені судові витрати.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача на спростування доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся позивача та відповідача у справі, ОСОБА_3 , що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданого повторно 17.05.2016.
Місцем відкриття спадщини є місце проживання ОСОБА_3 на день смерті - будинок АДРЕСА_1 , що стверджується довідкою виданою Розвадівською сільською радою Миколаївського району Львівської області 12.03.2019 №529.
Згідно з заповітом ОСОБА_3 , посвідченим секретарем виконкому Пісочнянської сільської ради народних депутатів Миколаївського району Львівської області Косом А.І., який не змінено, не відмінено і не скасовано, усе своє майно ОСОБА_3 заповіла в рівних частинах своїм онукам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
03.12.2015 Миколаївським районним судом Львівської області ухвалено рішення, відповідно до якого суд, зокрема, визнав незаконним рішення Пісочнянської сільської ради Миколаївського району Львівської області від 20.09.1996 №30 (про оформлення на ОСОБА_2 права власності на будинок АДРЕСА_1 ), а також свідоцтво про право власності на цей будинок, видане 19.04.1997 на ім`я ОСОБА_2 та продовжив строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 - ОСОБА_1 . Вказане рішення набрало законної сили, оскільки залишене без змін на підставі ухвали Апеляційного суду Львівської області від 22.03.2016 та Постанови Верховного Суду від 12.06.2019. 
Суд першої інстанції при ухваленні цього рішення встановив наступне.
Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7 відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Спадщина після смерті ОСОБА_3 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому відносини спадкування регулюються нормами ЦК УРСР.
Згідно з довідкою від 21.03.2019 №02-16/10 у будинку АДРЕСА_1 станом на 1983-1985 р.р. було приписане подружжя: ОСОБА_6 та ОСОБА_3 ; станом на 1986-1990 р.р.: ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (даних про дату і рік приписки немає); станом на 1991-1995 р.р.: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (14.01.1993 тимчасово вибула в м. Львів і прибула з м. Львів 28.10.1994).
Відповідно до: довідки від 09.05.2019 №866, виданої головою колгоспного двору до 08.07.1990 був ОСОБА_6 , а з 1990-1995 р.р. ОСОБА_3 (дата будівництва будинку 1955 рік); довідки від 9.05.2019 №867 ОСОБА_3 станом на 15.04.1991 була прописана за адресою АДРЕСА_1 ; довідки від 09.05.2019 №865 даних про самовільне будівництво будинку АДРЕСА_1 немає.
У Постанові від 12.06.2019 Верховний Суд зазначив наступне. У підпункті «а» пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. 
Суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданими сторонами, дійшли правильного висновку про те, що ОСОБА_2 у спірному будинку, який входить до спадкового майна, станом на 15 квітня 1991 року не проживала, що підтверджується матеріалами справи, а була зареєстрована у ньому лише з 28 жовтня 1994 року, тому не була членом колгоспного двору, внаслідок чого права на майно вказаного колгоспного двору у неї не виникло.
Позивач отримав відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки на спадкове майно відсутні правовстановлюючі документи, що стверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26.05.2016 вих.№148/01-16.
Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд виходив з тих обставин, що спірний будинок станом на 16.07.1996 належав спадкодавцеві і входить до складу спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 , а також, що право позивача на реєстрацію права власності на спадкове майно, на набуття у власність якого у нього виникли правомірні очікування, є порушеним і таке право підлягає судовому захисту лише у винятковому випадку, коли реєстрація права власності у інший спосіб є неможливою. З постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії встановлено, що у позасудовому порядку позивач позбавлений можливості зареєструвати право власності на 1/2 частину спірного будинку, оскільки на майно відсутні, передбачені законом правовстановлюючі документи і порушене право позивача підлягає захисту в судовому порядку у спосіб визначений в позовні заяві.
З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Зі встановлених судом обставин випливає, що спірний будинок входить до складу спадщини. Спірні правовідносини врегульовані нормами ЦК УРСР щодо спадкування. Суд відхиляє покликання відповідача на те, що спірні правовідносини врегульовані ст. 17, 18 Закону України "Про власність", оскільки всупереч вимогам ст.81 ЦПК України вона не надала суду жодного доказу того, що спірний будинок придбаний внаслідок спільної праці членів фермерського господарства. З іншого боку позивач надав докази того, що спірний будинок входив до складу майна колгоспного двору. Крім цього, цей факт також встановлений рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 03.12.2015.
Відповідно до пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. З наданих суду довідок, які містять інформацію з погосподарських книг, встановлено, що ОСОБА_3 станом на 15.04.1991 була головою колгоспного двору та його єдиним членом і не втратила право на майно колгоспного двору, оскільки постійно там проживала та вела господарство. Крім цього, рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 03.12.2015, яке набрало законної сили, встановлено, що відповідач станом на 15.04.1991 членом колгоспного двору не була і не має права на майно цього колгоспного двору.
При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини.
Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженої з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово - комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів.
Вказана Інструкція передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).
Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади, що підтверджують право приватної власності.
В свою чергу, погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснювався в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року будування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що спірний будинок станом на 16.07.1996 належав спадкодавцеві і входить до складу спадщини, яка відкрилася після її смерті.
Відповідно до ст. 548, 549 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визначено, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.
Зі змісту рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 03.12.2019 встановлено, що позивачу продовжили строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 . Після набрання рішенням законної сили позивач звернувся до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину, але у вчиненні нотаріальної дії йому відмовили.
Позивач спадщину прийняв, в зв`язку з чим, на підставі ст.548 ЦК УРСР, вважається таким, що прийняв спадщину. 
Позивач надав суду належні докази, а саме: довідку, що будинок не є збудованим самовільно. Відповідач доказів протилежного не надала, незважаючи на те, що ст.81 ЦПК України на неї покладено такий обов`язок.
Таким чином, право позивача на реєстрацію права власності на спадкове майно, на набуття у власність якого у нього виникли правомірні очікування, є порушеним. Таке право підлягає судовому захисту лише у винятковому випадку, коли реєстрація права власності у інший спосіб є неможливою. З постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії встановлено, що у позасудовому порядку позивач позбавлений можливості зареєструвати право власності на 1/2 частину спірного будинку, оскільки на майно відсутні, передбачені законом правовстановлюючі документи, тому суд доходить до висновку, що порушене право позивача підлягає захисту в судовому порядку у спосіб визначений в позовній заяві.
Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 06 листопада 2019 року залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення. 
Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 06 листопада 2019 року - залишити без змін. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 26 серпня 2020 року.

               Головуючий:                                        О.Я. Мельничук

               Судді:                                                        О.М. Ванівський

                                                                       Н.П. Крайник