ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/12944/15-ц  Номер провадження 22-ц/814/1260/20	Головуючий у 1-й інстанції Андрієнко Г. В.  Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Хіль Л.М.
суддів: Гальонкіна С.А., Кузнєцової О.Ю.
секретар: Мисечко А.І.

імена (найменування) сторін:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 
на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 лютого 2020 року ухвалене під головуванням судді Андрієнко Г.В. (дата складання повного тексту рішення 26 лютого 2020 року)
по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, встановлення порядку користування житловим приміщенням,-
В С Т А Н О В И В :
У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом відповідно до якого, уточнивши свої позовні вимоги, просила встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділити в особисте користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кімнату АДРЕСА_2 , виділити в особисте користування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кімнату АДРЕСА_3 у вказаній квартирі та виділити у загальне користування всіх співвласників - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 коридор № 1, вбиральню № АДРЕСА_4 , кухню АДРЕСА_5 та ванну АДРЕСА_6 7.
Позов обґрунтовувала тим, що в січні 1988 року відповідно до черги від заводу ПЕМЗ на себе і на свого сина - ОСОБА_2 , отримала 2-кімнатну квартиру за вказаною адресою. В квартирі вони зареєстровані з 1988 року.

Вказувала, що у 1995 році її син, ОСОБА_2 одружився із ОСОБА_3 , а в 1996 році вона зареєструвала ОСОБА_3 у вищевказаній квартирі. В 1998 році народився внук - ОСОБА_5 .
Зазначала, що у 2001 році вона приватизувала дану квартиру, яка була передана в приватну спільну сумісну ласність. 
А в 2003 році по ініціативі ОСОБА_3 шлюб розірваний. ОСОБА_3 із своїм сином ОСОБА_5 залишилась проживати у вищевказаній квартирі.
Також зазначала, що 03 листопада 2011 року нею, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя (визначення часток квартири), який посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гура Л.Б.
Вказувала, що ОСОБА_3 чинить перешкоди у користуванні належної їй на праві спільної часткової власності ј часткою вказаної квартири, шляхом її примусового виселення та винесення речей. В добровільному порядку користування даною квартирою неможливо.
18 серпня 2016 року Октябрським районним судом м. Полтави по справі ухвалено рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням і встановлення порядку користування житловим приміщенням задоволено. Зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_1 перешкод у користуванні житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 . Встановлено порядок користування вказаною квартирою: виділено в особисте користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кімнату АДРЕСА_2 ; виділено в особисте користування ОСОБА_3 , рівні та ОСОБА_4 кімнату №; виділено в загальне користування всіх співвласників - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 коридор № 1, вбиральню /№ 2, кухню № 6 та ванну № 7.
Не погодившись із вказаним рішенням ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу.
Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 10 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 серпня 2016 року залишено без змін.
Постановою Верховного суду від 19 вересня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 10 травня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвалюючи постанову, Верховний суд виходив з того, що на момент ухвалення заочного рішення у розпорядженні суду були відсутні відомості щодо належного повідомлення ОСОБА_3 про дату, час та місце розгляду справи, а тому висновки суду про наявність підстав для ухвалення заочного рішення у справі є помилковими. Також заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 18 серпня 2016 року було вирішено питання про права та обов`язки особи, яка не є стороною у справі - третьої особи ОСОБА_2 , зокрема встановлено для нього порядок користування квартирою.
У січні 2020 року ОСОБА_2 , подав до місцевого суду уточнену позовну заяву, відповідно до якої просив зобов`язати ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 . Встановити порядок користування даною квартирою; виділити в особисте користування йому та ОСОБА_1 кімнату АДРЕСА_2 ; виділити в особисте користування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кімнату АДРЕСА_3 , а також виділити у загальне користування всіх співвласників - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 коридор № 1, вбиральню № 3, кухню № 6 та ванну № 7.
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 18 лютого 2020 позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, встановлення порядку користування житловим приміщенням задоволено частково.
Зобов`язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 . 
Встановлено порядок користування вказаною квартирою:
- виділено в користування ОСОБА_1 , ОСОБА_6 кімнату АДРЕСА_3 площею 12,0 кв.м.;
- виділено в користування ОСОБА_3 , ОСОБА_4 кімнату № 5 площею 16,1 кв.м., шафу № 4 площею 1,2 кв.м. 
В загальному користуванні ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишено коридор № 1 площею 9,3 кв.м , вбиральню № 3 площею 1,4 кв.м , кухню № 6 площею 6,9 кв.м. , ванну № 7 площею 2,6 кв.м. 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_3 , посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що суд першої інстанції в порушення процесуальних норм прийняв до розгляду позовну заяву (уточнену) від 27 січня 2020 року від позивачів про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням і встановлення порядку користування житловим приміщенням, в якій співпозивачем по даному позову залучений ОСОБА_2 , однак вказана заява не підлягає прийняттю судом до розгляду по справі, оскільки зміна предмета, підстав позову не допускаються у разі направлення справи на новий розгляд.
Вказувала, що зі змісту положень ЦПК України не передбачено залучення до участі у справі співпозивача, оскільки це є окремим (новим) позовом, а позовна заява від 27 січня 2020 року підлягає новому автоматизованому розподілу. Таким чиом, судом першої інстанції порушено порядок визначення судді для розгляду справи за позовом від 27 січня 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням і встановлення користування житловим приміщення.
Також вказувала на те, що місцевим судом не враховано, що судовим експертом вимоги п. 2.2 «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень» затвердженої наказом Міністерства юстиції України №53/5 від 08 січня 1998 року дотримані не були. Судовий експерт повинен особисто провести повне дослідження, дати обґрунтований та об`єктивний письмовий висновок на поставлені питання, а в разі необхідності роз`яснити його, однак останній повідомив суд та учасників справи листом №033/16 від 25 березня 2016 року про те, що 08 квітня 2016 року буде проведено обстеження об`єкту експертизи вказаної квартири, але у вказаний час та місце не з`явився та обстеження об`єкту експертизи взагалі не проводив. 
Апелянт зазначає, що вказані обставини свідчать про упереджене ставлення судового експерта та наперед прийнятим висновком по даній експертизі, а тому висновок судової будівельно технічної експертизи №22 від 19 квітня 2016 року не може бути належним та допустимим доказом.
Окрім того, експертом у висновку наведено 2 варіанти можливого порядку користування квартирою, однак експертом не враховано, що вказана квартира має дві кімнати площею 16,1 кв.м. та 12.0 кв.м., а співвласників квартири чотири особи, а тому пропонуючи два варіанти можливого порядку користування квартирою, судовим експертом не враховано, що це є порушенням прав співвласників квартири, оскільки неможливо визначити порядок користування між двома співвласниками в одній кімнаті.
Також зазначала, що позивачі не зверталися до неї з пропозицією домовитись про порядок користування квартирою.
Зазначала, що ОСОБА_1 не надала суду жодних доказів про те, що нею порушені її права, щодо володіння, користування та розпорядження цією квартирою.
З урахуванням викладеного просила скасувати рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 лютого 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові повністю.
Також не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржила ОСОБА_1 , посилаючись на те, що воно ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Вказувала, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи. Існує невідповідність висновків обставинам справи,що призвело до ухвалення незаконного рішення, яке підлягає скасуванню.
Також Вказувала на те, що вона має імплантований штучний суглоб, який містить металеві частини.
Судом не враховано те, що вона є інвалідом, має протез, а для інвалідів житлове приміщення відповідно до п. 2.39 Державних будівельних норм України В.2.2-15-2005, затверджених наказом Держбуду України від 18 травня 2005 року № 80, у квартирах для осіб похилого віку та інвалідів влаштування лоджій або балконів обов`язкове. Їх ширина для інвалідів повинна бути не меншою ніж 1,5 м, а температура в житловому приміщенні не повинна знижуватись, менш ніж 20 градусів. В свою чергу кімната АДРЕСА_7 , яку суд виділив в користування ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , має балкон, який відповідним критеріям. А тому їй необхідно було виділити в користування кімнату АДРЕСА_7 площею 16,1 кв.м.
Крім того звертає увагу на те, що вона з моменту отримання квартири проживала саме в кімнаті №5, однак судом дані факти не враховано. 
На підставі викладеного прохала суд скасувати рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 лютого 2020 року в частинні встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 , а саме: 
- виділити в користування ОСОБА_1 , ОСОБА_2 кімнату АДРЕСА_3 площею 12,0 кв.м. ;
- виділити в користування ОСОБА_3 , ОСОБА_4 кімнату АДРЕСА_7 площею 16,1 кв.м. , АДРЕСА_8 площею 1,2 кв АДРЕСА_9 .
Ухвалити в цій частині нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити та встановити наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1 :
- виділити в користування ОСОБА_1 , ОСОБА_2 кімнату АДРЕСА_7 площею 16,1 кв.м. ;
- виділити в користування ОСОБА_3 , ОСОБА_4 кімнату АДРЕСА_3 площею 12,0 кв.м. , АДРЕСА_8 площею 1,2 кв АДРЕСА_9 .
АДРЕСА_10 суд, перевіривши законність та обгрунтовність рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційних скарг, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг ОСОБА_8 та ОСОБА_3 .
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення місцевого суду повною мірою відповідає вказаним вимогам.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, у січні 1988 року відповідно до черги від заводу ПЕМЗ на себе - ОСОБА_1 і на свого сина - ОСОБА_2 , позивач отримала 2-кімнатну квартиру за адресою - АДРЕСА_11 , площею 54,3 кв. м. (т. 1, а.с. 4). ОСОБА_1 зареєстрована в квартирі з 1988 року (т.1, а.с. 2).
31 січня 2001 року квартира АДРЕСА_1 була приватизована на склад сім*ї ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ( а.с. 5 ).
03 листопада 2011 р. між співвласниками житла був укладений нотаріально посвідчений договір про поділ майна , що є спільною сумісною власністю . Відповідно до п.1 цього Договору учасники спільної власності дійшли згоди , що частки у праві спільної сумісної власності на вищевказану квартиру є рівними і становлять по 1\4 частці у кожного (т. 1, а.с. 6).
З 2013 р. позивачка ОСОБА_1 не має доступу до квартири. ОСОБА_3 доведено , що їй чиняться перешкоди в користуванні житлом . Зазначене підтверджується зверненнями позивача до органів внутрішніх справ, зверненням сусідів на захист ОСОБА_1 ( а.с. 9-10, 80, 71-78 том 1 ).
Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 22 від 19.04.2016 р. розподілити квартири АДРЕСА_1 не представляється можливим . Згідно дослідницької частини та креслень у додатку № 1 експертом наведені два варіанти можливого порядку користування спірною квартирою : за варіантом № 1 ( без переобладнань ) кімната № 5 та шафа № 4 виділяються в особисте користування першому та другому співвласникам , кімната № 2 виділяється в особисте користування третьому та четвертому співвласникам , коридор № 1 , вбиральня № 3 , кухня № 6 та ванна № 7 виділяються в загальне користування всіх співвласників. За варіантом № 2 ( з мінімальним відступом від ідеальних часток ) кімната № 5 виділяється в особисте користування першому та другому співвласникам , кімната № 2 та шафа № 4 виділяються в особисте користування третьому та четвертому співвласникам , коридор № 1 , вбиральня № 3 , кухня № 6 та ванна № 7 виділяються в загальне користування всіх співвласників.
Ухвалюючи рішення місцевий суд виходив з того, що оскільки квартиру неможливо поділити між співвласниками , то необхідно визначити порядок її користування. 
Також суд врахував те, що ОСОБА_2 не проживає в даній квартирі , то йому з матір`ю необхідно виділити меншу кімнату в користування площею 12,0 кв.м., а відповідачам виділити більшу кімнату площею 16,1 кв.м. із шафою., а приміщення коридору , кухні, вбиральні , ванни необхідно залишити в загальному користуванні всіх співвласників. 
Факт не проживання ОСОБА_2 було підтверджено під час розгляду справи в апеляційному суді, що вказує на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те , що місцевий суд з порушенням чинного ЦПК України прийняв уточнену позовну заяву до розгляду, апеляційний суд не бере до уваги, оскільки не було змінено предмет та підставу позову, а на виконання вимог Верховного Суду був визначений статус ОСОБА_2 .
Також доводи ОСОБА_3 про те, що місцевим судом порушено ст. 33 ЦПК України, а саме не вірно визначено склад суду не приймається апеляційним судом, оскільки дані твердження є безпідставні.
Також доводи апелянта ОСОБА_1 про те, що місцевий суд мав виділити в її користування кімнату АДРЕСА_7 площею 16,1 кв.м.ю а також посилання на п. 2.39 Державних будівельних норм України В.2.2-15-2005, затверджених наказом Держбуду України від 18 травня 2005 року № 80, що у квартирах для осіб похилого віку та інвалідів влаштування лоджій або балконів обов`язкове, апеляційний суд відхиляє, оскільки даний наказ втратив силу, а тому його положення не можуть мати правових наслідків.
Більше того, вказані норми встановлюють вимоги, які мають бути враховані при вирішенні питання про надання житла, у той час, як предметом вказаного спору є поділ спільного майна та визначення порядку користування ним, а не забезпечення ОСОБА_1 житлом.
Доводи ОСОБА_1 про те, що позивачем не доведено факту порушення його прав не заслуговують на увагу, оскільки сам факт незгоди ОСОБА_1 із порядком користування спірним житловим приміщенням свідчить про відсутність згоди всіх власників і наявність спору.
Інших доводів, які б спростовували висновки місцевого суду або вказували на їх помилковість апелянтом наведено не було.
Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.
Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, - 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий:                                                              Л.М. Хіль
Судді:                                                                               С.А. Гальонкін
                                                                                      О.Ю. Кузнєцова