ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

19 серпня 2020 року        
м. Чернівці
справа № 727/3526/19
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Одинака О. О. 
суддів Владичана А.І., Кулянди М.І., 
секретар Герман Я.І.

позивач  ОСОБА_1 
відповідач  ОСОБА_2 Ахмад

апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 4 травня 2020 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Чебан В.М.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
В квітні 2019 року ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом.

Позивач просила:
-визнати спільним майном подружжя квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 71,60 кв.м., житловою площею 40,10 кв.м.;

-визнати за нею право особистої приватної власності на 3/4 частки вказаної квартири.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 10 березня 2009 року між нею та відповідачем укладено шлюб, від якого у сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 

Вказує, що відповідач є іноземцем, громадянином Сирійської Арабської Республіки і має тимчасову посвідку на постійне проживання в Україні. 

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 1 серпня 2018 року шлюб між сторонами розірвано. 

До знайомства із відповідачем, 20 серпня 2001 року нею та її дітьми від першого шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на праві приватної спільної сумісної власності була набута квартира АДРЕСА_2 . 

Після укладення шлюбу з відповідачем, останній почав проживати у вказаній квартирі.

Відповідач, після народження сина, наполягав на переїзд у Росію.

1 березня 2010 року позивач звернулась до виконавчого комітету Новодністровської міської ради із заявою про надання дозволу на укладення договору продажу вищевказаної квартири. В даній заяві відповідач вказав, що зобов`язується забезпечити неповнолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_4 правом власності та, відповідно, правом користування придбаним житлом в Росії. 

1 березня 2010 року виконавчий комітет Новодністровської міської ради надав дозвіл на укладення договору купівлі-продажу вищевказаної квартири та зобов`язав її та відповідача забезпечити ОСОБА_6 житлом.

3 березня 2010 року ОСОБА_6 , яка діяла від свого імені та в інтересах ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , укладено з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 договір купівлі-продажу квартири в м.Новодністровськ.

У зв`язку із неможливістю оформити документи на переїзд до Росії, сторони вирішили придбати квартиру в м.Чернівці. 

30 липня 2012 року було укладено на ім`я позивача попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

15 вересня 2012 року укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, де покупцем був вказаний відповідач. 

Позивачка стверджує, що оформлення права власності на спірну квартиру лише на відповідача порушило як її права, так і права її дітей, яких незаконно та безпідставно позбавлено житла. 

Оскільки відповідач зобов`язався забезпечити правом особистої власності на придбану квартиру доньку позивачки від першого шлюбу ОСОБА_6 , однак зобов`язання не виконав та оформив квартиру лише на себе, необхідно відступити від засади рівності часток подружжя та визнати за позивачкою  право особистої приватної власності на 3/4 частки спірної квартири.  

Окрім того, позивачкою були внесені особисті кошти та кошти неповнолітньої дочки на придбання спірного житла у зв`язку з чим їй належить більша частка в такому майні.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 4 травня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано спільним майном подружжя  ОСОБА_1 та ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 71,60 кв.м., житловою площею 40,10 кв.м.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В частині задоволених позовних вимог судове рішення мотивоване тим, що договір купівлі-продажу спірної квартири укладено відповідачем під час перебування у шлюбі з позивачкою, а тому вказане нерухоме майно є спільним майном подружжя і їх частки в цьому майні є рівними.

Відмовляючи в задоволенні іншої частини позовних вимог суд посилався на те, що застосований позивачкою спосіб захисту щодо збільшення її частки в квартирі у зв`язку з тим, що донька ОСОБА_6 на час укладення договору купівлі-продажу була неповнолітньою та позбавлена з вини відповідача житла, є неналежним в розумінні статті 16 ЦК України, оскільки відповідно до частини 8 статті 177 СК України після припинення управління, саме батьки зобов`язані повернути дитині майно, яким вони управляли, а також доходи від нього. 

Окрім того, донька позивачки ОСОБА_1 – ОСОБА_6 на даний час є повнолітньою та до суду з відповідним позовом з метою захисту своїх порушених прав не зверталася.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційний скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє  ОСОБА_3 , просить рішення суду першої інстанції в частині визнання за нею права власності на 1/2 частку квартири та відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання за нею права власності на 3/4 частки спірної квартири скасувати та задовольнити  позов в цій частині в повному обсязі. 
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення в оскаржуваній частині з порушенням норм процесуального та матеріального права.
Відповідач, укладаючи договір купівлі-продажу спірної квартири, діяв в своїх особистих інтересах на шкоду інтересам сім`ї, оскільки не виконав свого зобов`язання щодо забезпечення неповнолітньої доньки позивачки правом особистої власності на придбану квартиру.
Суд першої інстанції помилився із джерелом походження коштів, які були сплачені при купівлі спірної квартири.
Узагальнені доводи та заперечень інших учасників справи
Інші учасники справи відзив на апеляційну скаргу не подавали.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Встановлено, що квартира АДРЕСА_2 належала на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_1 та її дітям – ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , що підтверджується копією витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 25368613 від 20 лютого 2010 року (т.1 а.с.23).

10 березня 2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_9 зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Сокирянського районного управління юстиції Чернівецької області, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (т.1 а.с.18). 

Від шлюбу у сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (т.1 а.с.19).

1 березня 2010 року позивачка звернулась до виконавчого комітету Новодністровської міської ради Чернівецької області із заявою про надання дозволу на продаж квартири, власником частини якої була неповнолітня донька ОСОБА_6 та користувачем якої був малолітній син ОСОБА_4 (т.1 а.с.26). 

У вказаній заяві позивачка зобов`язалась забезпечити доньку правом приватної власності на частину житла за місцем проживання в Російській Федерації, а сина забезпечити правом користування житлом в АДРЕСА_3 . Крім того, як вбачається з заяви, відповідач ОСОБА_9 не заперечував щодо продажу вказаної квартири та зобов`язався також забезпечити дітей правом власності та правом користування житлом в Росії. 

Відповідно до рішення виконавчого комітету Новодністровської міської ради Чернівецької області №46/2 від 1 березня 2010 року вирішено надати дозвіл на укладення договору купівлі-продажу квартири з метою переїзду на постійне місце проживання до Російської Федерації та зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_9 забезпечити малолітню ОСОБА_6 правом власності в придбаному житлі та малолітнього ОСОБА_4 правом користування житлом (т.1 а.с.27). 

Згідно з договором купівлі-продажу від 3 березня 2010 року ОСОБА_1 , яка діє від свого імені та в інтересах своїх дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_5 на підставі довіреності від 15 квітня 2009 року, продала, а покупці ОСОБА_7 та ОСОБА_8 купили квартиру АДРЕСА_2 (т.1 а.с.30-33). 

Відповідно до пункту 3 договору, за погодженням сторін продаж цей вчиняється за ціною 105 000 гривень.

Відповідно до попереднього договору від 30 липня 2012 року, укладеного між ОСОБА_10 та позивачкою, згідно з пунктом 3 якого на підтвердження дійсних намірів про наступне укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_10 отримала гроші в сумі 119 895 гривень. Сторони договору погодили, що зазначена сума розцінюється як аванс в рахунок наступного договору купівлі-продажу (т.1 а.с.35-36). 

Як вбачається з повідомлення АТ КБ «ПриватБанк» від 29 липня 2019 року, із ОСОБА_11 на картку позивачки 20 червня 2012 року надійшли грошові кошти в сумі 93 477 доларів США(т.1 а.с.148). 

Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 15 вересня 2012 року ОСОБА_10 передала у власність, а ОСОБА_9 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 71,60 кв.м., в тому числі житловою площею 40,10 кв.м.

Відповідно до пункту 2 вказаного договору, продаж квартири вчинено за суму 336 500 гривень, які продавець повністю отримала від покупця до підписання цього договору.

В пункті 6 договору зазначено, що заява дружини покупця – ОСОБА_1 щодо згоди на укладення договору купівлі-продажу вказаної вище квартири, посвідчена приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Войціховським А.В. 15 вересня 2012 року за реєстровим №874.

З копії витягу про державну реєстрацію прав №35605874 від 24 вересня 2012 року та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 22 квітня 2019 року квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_9 (т.1 а.с.7,53).

Відповідно до копії довідки ПП «Ремжитлосервіс» від 30 липня 2018 року, в спірній квартирі зареєстровані власник ОСОБА_9 , дружина ОСОБА_1 , донька дружини ОСОБА_6 та син ОСОБА_4 (т.1 а.с.40).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 1 серпня 2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 розірвано (т.1 а.с.21-22).
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Звертаючись з апеляційною скаргою, позивач не довів неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права як необхідної передумови для скасування рішення, що оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції вважає її необґрунтованою, а вимоги такими, що не підлягають задоволенню.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок про те, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина 1 статті 68 СК України).
Відповідно до частини 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
За змістом статті 70 СК України, статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно з положеннями частини 1 статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.
Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 10 квітня 2020 року у справі № 710/337/18.
Згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі показань свідків, письмових доказів, речових і електронних доказів, висновків експертів.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Встановивши, що спірна квартира придбана сторонами у період шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, суд першої інстанції правильно застосував наведені вище норми СК України.
Вирішуючи судовий спір, суд першої інстанції дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд  на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовує доводи і заперечення сторін.

Щодо аргументу апеляційної скарги про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя та визнання за позивачкою права власності на 3/4 спірної квартири, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 , свою вимогу в частині відступу від засади рівності часток подружжя обґрунтовувала двома підставами: невиконанням відповідачем зобов`язання щодо забезпечення правом особистої власності на придбану квартиру доньки позивачки ОСОБА_6  та  внесення  позивачкою значної суми особистих коштів та коштів дочки на придбання спірної квартири.

При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи. Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина 1 статті 60 СК України).
Щодо аргументу апеляційної скарги про невиконання відповідачем зобов`язання щодо забезпечення правом особистої власності на житло доньки позивачки ОСОБА_6 , апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до правил статей 2, 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Такі правові позиції Верховний Суд виклав в постановах від 22 травня 2019 року у справі №310/7353/13-ц та від 17 березня 2020 року у справі 274/4841/17.
Отже ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до рішення виконавчого комітету Новодністровської міської ради Чернівецької області №46/2 від 1 березня 2010 року   ОСОБА_1 було надано дозвіл від імені малолітньої доньки ОСОБА_6 на відчуження належної їй частки квартири  АДРЕСА_2 . Також було зобов`язано ОСОБА_1 забезпечити малолітню доньку правом власності на частку в придбаному житлі за місцем переїзду сім`ї.
Встановлено, що під час укладення договору купівлі-продажу квартири  АДРЕСА_2 саме  ОСОБА_1  представляла інтереси ОСОБА_6 .
Відповідно до положень СК України обов`язок забезпечити дитину житлом покладається на батьків. 
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_9 не є батьком неповнолітньої ОСОБА_6 . 
За таких обставин, саме мати  ОСОБА_1 в подальшому була зобов`язана забезпечити доньку житлом.
Як вбачається з договору купівлі-продажу спірної квартири  АДРЕСА_1 від 15 вересня 2012 року, ОСОБА_1 було надано нотаріально засвідчену згоду своєму чоловікові ОСОБА_9 на укладення одноособово ним договору купівлі-продажу вказаної квартири. 
При цьому жодних умов щодо виділення у приватну власність ОСОБА_6 частки у такому майні такий договір не містить. 
Вказаний договір купівлі-продажу відповідно до положень статті 204 ЦК України є дійсним та в судовому порядку недійсним не визнавався.
Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції правильно виходив з того, що невиконання батьками обов`язку щодо забезпечення дітей житлом відповідно до вказаних вище норм матеріального права не може бути підставою для відступлення від рівності часток у спільному майні подружжя.
Щодо аргументу апеляційної скарги про те, що позивачка витратила значну суму особистих коштів та коштів своєї дочки на придбання квартири АДРЕСА_1 слід зазначити наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою не було надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що нею на придбання спірного нерухомого майна було витрачено значну суму особистих коштів та коштів дочки.

У попередньому договір від 30 липня 2012 року та договорі купівлі-продажу квартири від 15 вересня 2012 року відсутні дані про те, що більша частина коштів сплачених у відповідності до умов вказаних договорів є особистою власністю ОСОБА_1 .
Окрім того, ОСОБА_6 не надано і доказів на підтвердження того, що кошти, які 20 червня 2012 року надійшли на картку позивачки із ОСОБА_11 , та які були витрачені на придбання спірної квартири, були отримані сторонами внаслідок ведення спільного бізнесу.
Правильним є аргумент апеляційної скарги про те, що кошти, сплачені при купівлі спірної квартири, були надіслані сторонам із Саудівської Аравії, а не із Сирії, як помилково вважав суд першої інстанції. 
Однак вказана вище обставина не впливає на обґрунтованість висновку суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову в частині відступлення від засади рівності часток сторін у спірній квартирі, а тому не може бути підставою для зміни чи скасування законного рішення в цій частині з таких підстав відповідно до положень частини 2 статті 308 ЦПК України.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції, в частині яка оскаржується, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення слід залишити без змін.
Керуючись статтями 367,368,374,375,381,382 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 4 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 21 серпня 2020 року.

Головуючий                                                 О.О. Одинак 

Судді:                                                          А.І. Владичан         

                                                               М.І. Кулянда