РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2020 року
м. Рівне

Справа № 753/6412/18
Провадження № 22-ц/4815/846/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючого Ковальчук Н. М.        
суддів: Бондаренко Н. В., Шимківа С. С.,
секретар судового засідання - Ковальчук Л. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, як орган опіки та піклування - Виконавчий комітет Вараської міської ради Рівненської області 

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 07 травня 2020 року у складі судді Малкова В. В., ухвалене в м. Вараш Рівненської області, повний текст рішення складено 12 травня 2010 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог вказував, що відповідно до рішення Кузнецовського міського суду від 27.02.2012 р. шлюб між ним та відповідачкою розірвано, а малолітнього сина - ОСОБА_3 - передано його матері для спільного проживання до досягнення дитиною чотирнадцятирічного віку. Позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , в якій також зареєстрований малолітній син ОСОБА_3 , хоча відповідач разом із сином не проживає у спірній квартирі більше семи років, місцем їх проживання є м.Київ. Факт реєстрації сина ОСОБА_4 у спірній квартирі обтяжує відповідача додатковими витратами по сплаті житлово-комунальних послуг, а також створює обмеження у праві розпорядження квартирою, оскільки у разі продажу квартири, де зареєстрована малолітня дитина, необхідна згода органу опіки та піклування. У зв`язку із цим позивач просить суд визнати малолітнього сина ОСОБА_3 таким, що втратив право користування спірною квартирою. Правовими підставами зазначає ст.ст.316,317,319, 321 ЦК України.

Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 07 травня 2020 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції вмотивоване положеннями ч. 2 ст. 3 СК України, якою встановлено, що дитина є членом наймача або власника житлового приміщення і має право ним користуватися нарівні із власником, та обґрунтоване тим, що обставини непроживання неповнолітнього сина сторін ОСОБА_4 у спірному помешканні зумовлені необхідністю навчання в іншому місці, де він мешкає зі своєю матір`ю. Судом також враховано судове рішення, яким місце проживання дитини сторін після розірвання між ними шлюбу визначено за місцем проживання матері до досягнення дитиною чотирнадцятирічного віку.

Вважаючи рішення суду незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що судовим рішенням було визначено місце проживання їхнього спільною з відповідачкою сина з його матір`ю. Додає, що місцем реєстрації та фактичного проживання відповідачки є АДРЕСА_2 , і там з нею останні сім років проживає син ОСОБА_4 . Звертає увагу суду, що він є одноосібним власником спірної квартири, яка була ним придбана у власність ще до укладення шлюбу з відповідачкою. Пояснює, що перешкод своєму сину у користуванні квартирою не чинить, не заперечує проти спілкування, проте останній сам не зацікавлений у ньому. Зауважує, що син останні пів року перебував у батьків відповідача у м.Вараш, проте не проживав у спірному помешканні, і взагалі не бачився із батьком. Вказує, що будучи зареєстрованим у спірній квартирі, син ОСОБА_4 при цьому набуває жодних майнових прав відносно цієї квартири, а тому даний позов по суті не порушує прав дитини. Пояснює, що при цьому факт реєстрації малолітньої дитини у спірній квартирі обмежує його права власника на розпорядження нею, оскільки у разі відчуження цієї квартири необхідною умовою є згода на таке відчуження органу опіки та піклування по місцю проживання дитини. З наведених міркувань просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано. 

Дослідивши матеріали та обставини справи  на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав. 

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що сторони по справі є колишнім подружжям та мають спільну дитину - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В подальшому, ІНФОРМАЦІЯ_2 , прізвище сина « ОСОБА_5 » змінено на прізвище матері « ОСОБА_6 ». 

Позивач є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 09.11.2005 року та підтверджується Витягом КП «Кузнецовське міське бюро технічної інвентаризації» про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

У цій квартирі, окрім позивача, зареєстрований їхній з відповідачкою син - ОСОБА_7 , що підтверджується довідкою виконкому Вараської міської ради № 1454/03 від 04.04.2018 року (а.с. 12). 

Відповідачка зареєстрована за адресою:  АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою Департаменту з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації №074106/2-2 від 02.01.2020 року. Ця квартира належить на праві спільної власності батькам відповідачки - ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ..
Рішенням Кузнецовського міського суду від 27 лютого 2012 року шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_1 було розірвано, малолітню дитину сторін - ОСОБА_7 - до досягнення ним повноліття залишено на вихованні його матері - ОСОБА_2 , визначено його місце проживання малолітнього за місцем проживання його матері - ОСОБА_2 та передано його матері для спільного проживання до досягнення дитиною чотирнадцятирічного віку.

Як вбачається з актів обстеження умов проживання від 01.12.2016 року та від 24.04.2017 року, затверджених начальником служби у справах дітей виконавчого комітету Вараської міської ради А.Ільїною, ОСОБА_7 не проживає у спірній квартирі, вибув до м.Києва навчатися у гімназії №237 Дарницького району м.Києва, у спірній квартирі наявні особисті речі, невелика кількість дитячого одягу, книги та іграшки ОСОБА_7 ..

З характеристики на малолітнього ОСОБА_7 встановлено, що з 21.11.2016 року він навчається в гімназії №237 м.Києва (а.с. 81). 

Звертаючись до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги положеннями ЦК України, зокрема ст.ст. 316, 317, 319, 321.

Статтею 391 ЦК України встановлено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Права власника житлового приміщення також визначені ст. 150 ЖК України, зокрема, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Звертаючись до суду з позовом про визнання малолітнього сина таким, що втратив право користування житловим приміщенням, позивач вказував, що він не проживає за місцем реєстрації тривалий час, а його реєстрація тягне значні витрати на оплату комунальних послуг. Такі ж доводи зазначені ним і в апеляційній скарзі.

Частиною 4 ст. 29 ЦК визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка  не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу охорони здоров`я  в якому вона проживає. 

Фізична особа може мати кілька місць проживання. Правом вільно обирати собі місце проживання наділена фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років (ч. 2, 6 ст. 29 ЦК України).

Як встановлено судом, син сторін ОСОБА_4 на час ухвалення оскаржуваного рішення досяг одинадцяти років, а відтак, у відповідності до вищезазначених положень закону, не набув права самостійного вибору місця проживання для себе.

Частиною 2 ст. 3 СК України визначено, що дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Відповідно до ч.2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не має на меті позбавити права користування спірною квартирою свого сина, апеляційним судом оцінюються критично, оскільки саме формулювання позовних вимог зводиться саме до визнання ОСОБА_7 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» закріплено неприпустимість зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно  жилих приміщень, право користування або володіння якими мають діти.

Покликання апелянта на те, що його син ОСОБА_7 протягом семи років не проживає у спірному помешканні, зареєстрований у ньому лише формально, і з цих підстав підлягає визнанню таким, що втратив право користування ним, апеляційним судом відхиляються. Як зазначено вище, місце проживання малолітньої дитини сторін судовим рішенням, що набрало законної сили, визначено з матір`ю. В силу свого віку дитина, питання про визнання якої такою, що втратила право користування житлом, не спроможна вільно і самостійно обрати місце свого проживання. Більш того, належних та достатніх доказів на підтвердження того, що малолітній ОСОБА_7 набув право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано і судом також не здобуто. Такі обставини унеможливлюють визнання цієї дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке на праві власності належить її батькові. 

Викладені в апеляційній скарзі доводи позивача про те, що в у зв`язку з реєстрацією у спірній квартирі сина сторін ОСОБА_4 він несе додаткові витрати по сплаті житлово-комунальних послуг, не може слугувати підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки позивач в даних обставинах не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до матері малолітньої дитини.  

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. 

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції  були правильно, всебічно і повно встановлені  обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 07 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 серпня 2020 року.

Головуючий                                                        Ковальчук Н. М.

Судді:                                                                Бондаренко Н. В.

                                                                       Шимків С. С.