ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/369/16                                                                       Суддя першої інстанції: Шулежко В.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  28 липня 2020 року                                                                                            м. Київ
          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
          головуючого судді                    - Пилипенко О.Є.  
          суддів                                        - Глущенко Я.Б. та Собківа Я.М.,
          при секретарі                              - Кузик О.С., 
          за участю: 
          представників позивача:           - Попкова П.О.,
                                                  - Домбровської І.О.,  
          розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області, третя особа - Державна судова адміністрація України про визнання відмови протиправною, зобов`язати вчинити дії,-
В С Т А Н О В И Л А :

              У січні 2016 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Державної казначейської служби України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області, третя особа - Державна судова адміністрація України про визнання відмови протиправною, зобов`язати вчинити дії, в якому просив:
- визнати протиправною відмову Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області, викладену у листі від 23 листопада 2015 року №4187/15 вих, щодо виплати суддівської винагороди судді у відставці ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Луганській області здійснити розрахунок, нарахування та виплату належної позивачу суддівської винагороди за 2014 та 2015 роки (включаючи посадовий оклад, доплату за вислугу років, грошову компенсацію за невикористані дні відпустки, матеріальну допомогу на оздоровлення) з урахуванням її індексації відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».
Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.03.2016 року у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 30.06.2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, скасовано постанову суду першої інстанції та прийнято нову постанову про часткове задоволення позову: 
- визнано протиправною відмову Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за 3-4 квартали 2014 року та з 01 січня 2015 року по 28 березня 2015 року з урахуванням виплачених коштів та грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку за 2014 рік, у відповідності до кількості невикористаних днів, та основну і додаткову відпустки за 2015 рік;
- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Луганській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за 3-4 квартали 2014 року та з 01 січня 2015 року по 28 березня 2015 року з урахуванням виплачених коштів і грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку за 2014 рік, у відповідності до кількості невикористаних днів, та основну і додаткову відпустки за 2015 рік. В іншій частині позову відмовлено.
Постановою Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 09.10.2019 року скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.03.2016 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 30.06.2016 у справі № 826/369/16, а справу направлено на новий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 лютого 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.    
Не погоджуючись з судовим рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права. 
Відзив на апеляційну скаргу від Державної казначейської служби України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області до суду апеляційної інстанції не надходив.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до ст.. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
      Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджували б переведення чи прикріплення, зарахування ОСОБА_1 до штату відповідного суду, розміщеного на підконтрольній українській владі території, продовження позивачем здійснення своїх функцій в період 2014 - 2015 років, у зв`язку з чим у Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області, як розпорядника бюджетних коштів, були відсутні правові підстави для проведення позивачу спірних виплат (суддівської винагороди за 2014 та 2015 роки) за період діяльності суду на території проведення антитерористичної операції, яка не підконтрольна українській владі.
      Колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції правомірним, з огляду на наступне.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, з 29.03.1994 року ОСОБА_1 обрано суддею Перевальського районного суду Луганської області згідно рішення Луганської обласної ради народних депутатів, а з 19.08.1996 року позивач обіймав посаду судді Стахановського міського суду Донецької області згідно Указу Президента України від 12.06.1996 р. №420/96 та постанови Верховної Ради України від 05.10.2006 р. №210-V.
Позивач 03.04.2014 року звернувся до Вищої ради юстиції із заявою про внесення подання про його звільнення з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку.
Постановою Верховної Ради України від 16.07.2015 року №634-VІІІ позивача звільнено з посади судді Стахановського міського суду Донецької області.
Наказом Стахановського міського суду Луганської області від 05.08.2015 року № 3 на підставі постанови Верховної Ради України від 16.07.2015 року №634-VІІІ позивача звільнено з посади судді.
У подальшому, 21.08.2015 року позивач звернувся до Державної судової адміністрації України із заявою про виплату йому суддівської винагороди та грошової компенсації за невикористану відпустку за 2014 та 2015 роки.
Листом від 17.09.2015 року №П1115-15-1162/15 Державна судова адміністрація України надала відповідь, згідно якої вказала, що вона здійснює функції головного розпорядника державного бюджету щодо фінансового забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції. У свою чергу, оскільки Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Луганській області є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня та здійснює організаційне забезпечення місцевих загальних судів, Державна судова адміністрація України просила територіальне управління провести розрахунок суддівської винагороди у зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_1 відповідно до постанови Верховної ради України від 16.07.2015 № 634-VІІІ.
Позивач звернувся до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області із заявою від 26.10.2015 року про виплату заборгованості з суддівської винагороди.
Листом від 23.11.2015 року №4185/15вих Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Луганській області повідомило позивача про те, що у зв`язку зі зміною територіальної підсудності судових справ, підсудних Стахановському міському суду Луганської області, нарахування і виплата суддівської винагороди позивачу припинено з жовтня 2014 року. Крім того, зазначено, що у зв`язку з тим, що позивач не був прикріплений до Рубіжанського міського суду Луганської області в порядку визначеному Рішенням Ради суддів України від 23.12.2014 р. №76, п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» підстави для нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди за липень 2014 року та за період з жовтня 2014 року по 05 серпня 2015 року відсутні.
Також, відповідачем 1 повідомлено, що 21.08.2014 року позивачу виплачено 12000,00 грн., 25.09.2014 року - 13000,00 грн. та перераховано на картковий рахунок кошти за перебування на лікарняному в період з 28.04.2014 року по 30.05.2014 року в сумі 14440,40 грн.           Вважаючи вищевказану відмову відповідача протиправною, позивач звернувся із вказаним позовом до суду.
Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанції та направляючи справу на новий розгляд, Верховним Судом було наголошено, що виплата суддівської винагороди за період, коли установа (суд) розміщувалася на тимчасово неконтрольованій території можлива лише у разі повернення території під контроль органів державної влади, або переміщення установи в населений пункт, на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі за рахунок кошторису (плану використання бюджетних коштів) установи, якщо така продовжує функціонувати і її працівники виконують свої обов`язки. Місто Стаханов Луганської області, на території якого розміщено Стахановський міський суд Луганської області, де працював позивач, було включено до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Разом з тим, судами попередніх інстанцій не було досліджено, чи продовжував Стахановський міський суд Луганської області здійснювати свою діяльність, в якому режимі суд здійснював свою діяльність. Крім того, судами не встановлено, де та за яким судом до цього часу рахувався позивач, чи перебував він фактично на роботі, та якими доказами це може бути підтверджено (табель обліку робочого часу, тощо).
Враховуючи висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року (справа №826/369/16), надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» (згідно з преамбулою до Закону) визначає правові засади організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні з метою захисту прав, свобод та законних інтересів людини і громадянина, прав та законних інтересів юридичних осіб, інтересів держави на засадах верховенства права, систему судів загальної юрисдикції, статус професійного судді, народного засідателя, присяжного, систему та порядок здійснення суддівського самоврядування і встановлює систему і загальний порядок забезпечення діяльності судів та регулює інші питання судоустрою і статусу суддів.
Частиною 1 статті 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у відповідній редакції) суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
У відповідності до статті 140 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» фінансування та належні умови функціонування судів і діяльності суддів забезпечуються державою відповідно до Конституції України.
Забезпечення функціонування судової влади передбачає:
1) визначення в Державному бюджеті України видатків на фінансування судів не нижче рівня, що забезпечує можливість повного і незалежного здійснення правосуддя відповідно до закону;
2) законодавче гарантування повного і своєчасного фінансування судів;
3) гарантування достатнього рівня соціального забезпечення суддів.
Відповідно до статті 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Бюджетні призначення на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють, зокрема, державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів загальної юрисдикції, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України та Державної судової адміністрації. Видатки на утримання судів у Державному бюджеті України визначаються окремим рядком щодо Конституційного Суду України, Верховного Суду України, вищих спеціалізованих судів, а також у цілому за кожним видом та спеціалізацією щодо місцевих та апеляційних судів. Видатки кожного місцевого та апеляційного суду всіх видів та спеціалізації визначаються у Державному бюджеті України в окремому додатку.
Видатки на утримання судів у Державному бюджеті України не можуть бути скорочені в поточному фінансовому році.
Суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України (частина 1 статті 143 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
На підставі статті 1 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (далі - Закон № 1669-VII) періодом проведення антитерористичної операції є час між датою набрання чинності Указом № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу № 405/2014.
У абзаці 21 частини 1 статті 1 Закону України від 20 березня 2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» (далі - Закон № 638-IV, в редакції періоду спірних правовідносин) закріплено, що антитерористична операція - комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності.
За приписами частин 1, 2 статті 4 Закону № 638-IV організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції. Центральні органи виконавчої влади беруть участь у боротьбі з тероризмом у межах своєї компетенції, визначеної законами та виданими на їх основі іншими нормативно-правовими актами.
Абзацом 10 частини 4 цієї ж статті Закону № 638-IV визначено, що до участі у здійсненні заходів, пов`язаних з попередженням, виявленням і припиненням терористичної діяльності, залучаються у разі необхідності також, зокрема, центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну фінансову політику.
Повноваження інших суб`єктів, які залучаються до боротьби з тероризмом визначено статтею 6 Закону № 638-IV, за якою останні, у межах своєї компетенції здійснюють заходи щодо запобігання, виявлення і припинення терористичних актів та злочинів терористичної спрямованості; розробляють і реалізують попереджувальні, режимні, організаційні, виховні та інші заходи; забезпечують умови проведення антитерористичних операцій на об`єктах, що належать до сфери їх управління; надають відповідним підрозділам під час проведення таких операцій матеріально-технічні та фінансові засоби, засоби транспорту і зв`язку, медичне обладнання і медикаменти, інші засоби, а також інформацію, необхідну для виконання завдань щодо боротьби з тероризмом.
Водночас, за правилами частини 2 статті 14 Закону № 638-IV у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян.
Наведене узгоджується з положеннями статті 64 Основного Закону України, за змістом якої конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України», відповідно до якого на території Луганської та Донецької областей розпочата антитерористичної операції.
В Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженому розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085-р, зазначено, зокрема, місто Стаханов Луганської області (на території якого розміщено Стахановський міський суд Луганської області, де працював позивач).
Розпорядженням голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2014 року № 2710/38-14 «Про визначення територіальної підсудності справ» було змінено територіальну підсудність справ, підсудних розташованим у районі проведення антитерористичної операції місцевим загальним судам. Зокрема, цивільні справи, справи про адміністративні правопорушення і кримінальні провадження підсудні Стахановському міському суду Луганської області було передано для забезпечення розгляду Сєвєродонецькому міському суду Луганської області.
Процедуру фінансування бюджетних установ, надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям, здійснення соціальних виплат населенню Донецької та Луганської областей визначає Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 595 (надалі - Порядок № 595).
Пунктом 3 вказаного Порядку № 595 врегульовано, що заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи за період, коли установа розміщувалася на тимчасово неконтрольованій території, а у подальшому територія була повернута під контроль органів державної влади, або установа була переміщена в населений пункт, на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі (далі - контрольована територія), виплачується у повному обсязі за рахунок кошторису (плану використання бюджетних коштів) установи.
Згідно з пунктом 4 Порядку № 595 заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) виплачується та виплати за час щорічної відпустки працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи, яка переміщена на контрольовану територію, здійснюються, якщо установа продовжує функціонувати і працівники (військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу) виконують свої обов`язки. Переміщення установи на контрольовану територію, а також її функціонування на цій території здійснюється за рішенням органу вищого рівня (у разі переміщення органу місцевого самоврядування - за рішенням відповідної місцевої ради).
Також, пунктом 6 Порядку № 595 передбачено, що у разі переміщення установи з тимчасово неконтрольованої на контрольовану територію після набрання чинності цим Порядком видатки на забезпечення діяльності такої установи, у тому числі на оплату праці (грошове забезпечення), протягом місяця з дня переміщення здійснюються згідно із затвердженим кошторисом (планом використання бюджетних коштів). Протягом місяця з дня переміщення установи на контрольовану територію до положення, штатного розпису та кошторису (плану використання бюджетних коштів) такої установи в установленому порядку вносяться зміни з урахуванням зміни чисельності працівників та наявних умов для здійснення їх функцій. Після закінчення місячного строку видатки на забезпечення діяльності установи, яка переміщена на контрольовану територію, здійснюються лише відповідно до кошторису (плану використання бюджетних коштів) з урахуванням внесених змін.
При цьому, відповідно до положень пункту 11 Порядку № 595 установи, які переміщені на контрольовану територію, відкривають рахунки в органах Казначейства за місцезнаходженням у порядку, встановленому законодавством.
Пунктом 10 Порядку № 595 визначено, що видатки на забезпечення діяльності місцевих загальних судів, що здійснюють судочинство на контрольованій території Донецької та Луганської областей, у тому числі виплата суддівської винагороди та заробітної плати працівникам апаратів судів, здійснюються виключно через територіальні управління ДСА у Донецькій та Луганській областях.
Крім цього, пунктом 10 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» (далі - Закон № 192-VIII) встановлено, що у разі якщо суд припиняє роботу у зв`язку із стихійним лихом, військовими діями, проведенням антитерористичної операції або іншими надзвичайними обставинами, суддя, який обіймає посаду в такому суді, може бути, за рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, на строк не більше ніж на шість місяців прикріплений до іншого суду того ж рівня в іншій місцевості із збереженням за ним посадового окладу, але без відповідних доплат.
Рішенням Ради суддів України від 23 грудня 2014 № 76 встановлено вважати такими, що тимчасово прикріплені до штату судів того самого рівня і спеціалізації відповідно в Донецькій та Луганській областях, що функціонують на території, підконтрольній українській владі, суддів, які подали заяви на переведення на роботу на посадах суддів до інших судів України з судів, які тимчасово знаходяться на неконтрольованій території Донецької та Луганської областей, до прийняття рішення про їх переведення у встановленому законом порядку.
Головам відповідних судів видати накази про тимчасове прикріплення таких суддів на підставі заяв суддів про прикріплення та штатних розписів у порядку та на умовах, визначених пунктом 2 цього Рішення.
Зобов`язано Державну судову адміністрацію України забезпечити виплату суддівської винагороди, обрахованої з дня останнього нарахування до дня тимчасового прикріплення, та допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу (у разі перебування у відпустці) та суддівської винагороди до моменту переведення у встановленому законом порядку в судах, до сяких вони тимчасово прикріплені.   Підставою для прикріплення судді до штату суду є відповідна заява судді, підставою для виплата суддівської винагороди є прикріплення судді до штату відповідного суду.
Цим же рішенням судді та працівники апарату Стаханівського міського суду Луганської області прикріплені до Рубіжанського міського суду Луганської області.
Відповідно до Довідки  Рубіжанського міського суду Луганської області від 11.02.2016 року № 01-09/19/2016, ОСОБА_1 не був прикріплений до суду на підконтрольній українській владі території.
Отже, відповідно до правового висновку, викладеному в постанові Верховного Суду, виплата суддівської винагороди за період, коли установа (суд) розміщувалася на тимчасово неконтрольованій території можлива лише у разі повернення території під контроль органів державної влади, або переміщення установи в населений пункт, на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі за рахунок кошторису (плану використання бюджетних коштів) установи, якщо така продовжує функціонувати і її працівники виконують свої обов`язки.
Як зазначено вище, місто Стаханов Луганської області, на території якого розміщено Стахановський міський суд Луганської області, де працював позивач, було включено до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.
Позивачем не надано жодних належних доказів, які підтверджували б де та за яким судом він рахувався та здійснював правосуддя, чи перебував фактично на роботі.
Більше того, відповідно до листа Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області від 23.11.2015 року № 4187/15/вих., відповідно до наявної територіальному управлінні електронної бази даних по нарахуванню заробітної плати за період з 01.01.2011 року по 31.07.2014 року у липні 2014 року відпрацьовані ОСОБА_1 дні відсутні, наявність поважних причин не підтверджується ні наказами, ні листками працездатності (т.1, а.с. 30).          
Відповідно до матеріалів справи, остання виплата суддівської винагороди була здійсненна ОСОБА_1 21.08.2014 року в сумі 12000,00 грн. та 25.09.2014 року - 13000,00 грн. (відповідно до довідки № 267/16вих. Від 17.02.2016 року) (т.1 а.с.56).
Також, у зв`язку з перебуванням на лікарняному за період з 28.04.2014 року по 30.05.2014 року позивачу перераховано на картковий рахунок кошти в сумі 14440,40 грн.
Вищевказана, на переконання колегії суддів спростовує доводи апелянта, щодо протиправної невиплати останньому суддівської винагороди починаючи з липня 2014 року.
Стосовно тверджень позивача, що законодавством не визначено обов`язку подання заяви про прикріплення судді до певного суду для отримання суддівської винагороди, варто зазначити наступне.
Абзацом 23 статті 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» встановлено, що режим в районі проведення антитерористичної операції - це особливий порядок, який може вводитися в районі проведення антитерористичної операції на час її проведення і передбачати надання суб`єктам боротьби з тероризмом визначених цим Законом спеціальних повноважень, необхідних для звільнення заручників, забезпечення безпеки і здоров`я громадян, які опинилися в районі проведення антитерористичної операції, нормального функціонування державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій.
Частиною другою статті 14 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» встановлено, що у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасові обмеження прав і свобод громадян.
Тимчасове припинення виплати заробітної плати на території непідконтрольній українській владі, передбачене постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 595 та встановлення рішенням Ради суддів України від 23.12.2014 року № 76 обов`язку щодо прикріплення до Рубіжанського міського суду Луганської області є тимчасовим обмеженням прав і свобод.
Зазначені постанова Кабінету Міністрів України № 595 та рішення від 23.12.2014 року № 76 не оскаржені та є чинними.
Не заслуговують на увагу й твердження позивача про те, що реалізація суддею права на відставку унеможливлює одночасне його переведення на посаду судді іншого суду, з огляду на наступне.
Як підтверджується матеріалами справи, позивач 03.04.2014 року звернувся до Вищої ради юстиції із заявою про внесення подання про його звільнення з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку (у зв`язку з наявністю стажу роботи на посаді судді не менше двадцяти років) та постановою Верховної Ради України від 16.07.2015 р. позивача звільнено з посади судді.
Відповідно до частини першої статті 109 Закону № 2453-VI (у редакції, що діяла станом на час подання позивачем заяви про відставку) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.
Частиною третьої цієї статті передбачено, що заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.
Крім того, як передбачено частиною четвертою статті 109 Закону № 2453-VI, суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.
Отже, подання суддею заяви до Вищої ради юстиції про внесення подання про звільнення в порядку статті 109 Закону № 2453-VI не вказує на відсутність обов`язку продовжувати здійснювати повноваження судді, а також, у даному випадку, вчиняти дії щодо прикріплення до Рубіжанського міського суду Луганської області або іншого суду на підконтрольній території для виконання своїх службових обов`язків.
Щодо доводів позивача про порушення Вищою радою юстиції встановлений законом граничний термін розгляду його заяви про відставку та внесення подання до Верховної ради України про звільнення з посади судді, варто наголосити, що позивач не був позбавлений права оскаржити протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, який, на його думку, порушив його право на відставку, шляхом затягування процедури розгляду такого питання, до адміністративного суду. Доводів зворотнього матеріали справи не містять.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції принципу законності, адже судом застосовано не виключно норми Закону України «Про судоустрій і статус суддів», норми Конституції України, а й підзаконні нормативно правові акти, які, на переконання заявника, суперечать нормам чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, проте такі доводи не можуть братися судом до уваги, з огляду на те, що застосовані судом нормативно - правові акти є чинними, в судовому порядку не скасовували та приймались у відповідності та на підставі норм чинного законодавства.
Щодо решти аргументів сторін, суд звертає увагу, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 лютого 2020 року - без змін.
Керуючись ст..ст. 241, 242, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -  
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 лютого 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя:                                                                       О.Є.Пилипенко 

Суддя:                                                                                 Я.Б.Глущенко     

                                                                                                    Я.М.Собків  

Повний текст виготовлено 28 липня 2020 року.