ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/5884/19                                         Прізвище судді (суддів) першої інстанції: 
                                                                                                                              Добрівська Н.А.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

25 червня 2020 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді          Костюк Л.О.;                    
суддів:                                Бужак Н.П., Кобаля М.І.;
за участю секретаря:      Несін К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» - Куницького Вадима Васильовича на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від    07 листопада 2019 року (розглянута у відкритому судовому засіданні, м. Київ,  дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом    Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Кабінету Міністрів України про визнання протиправними та не чинними окремих положень розпорядження від 03.10.2018 року №717-р, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2019 року, Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - позивач, НАК «Нафтогаз України», компанія) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Кабінету Міністрів України (далі- відповідач, КМУ, Уряд) в якому просить визнати протиправними та не чинними окремі положення розпорядження Кабінету Міністрів України від 03 жовтня 2018 року №717-р «Деякі питання опалювального сезону 2018/19 року», а саме: 
«укласти до 15 жовтня 2018 р. договори із суб`єктами господарювання, що здійснюють виробництво теплової енергії для надання послуг з постачання теплової енергії та гарячої води населенню та/або виробництва теплової енергії для релігійних організацій, з дотриманням вимог Примірного договору про постачання природного газу виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2016 р. №357»;
«разом з операторами газотранспортних та газорозподільних систем забезпечити протягом опалювального сезону 2018/19 року безперебійне постачання природного газу виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії для бюджетних установ, релігійних та інших організацій, для надання послуг з постачання теплової енергії та гарячої води населенню в необхідних обсягах»;
«укласти договори про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ з теплопостачальними та теплогенеруючими організаціями, включеними до Реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що Уряд, приймаючи зазначений нормативний акт та в імперативній формі зобов`язуючи НАК «Нафтогаз України» укласти договори про постачання природного газу і договори про реструктуризацію заборгованості та зобов`язуючи Компанію безперебійно постачати природний газ виробникам теплової енергії, діяв з перевищенням повноважень, наданих Конституцією (частина 2 статті 19, стаття 116) та законами України, та за відсутності відповідних правових підстав, чим порушив права та інтереси позивача. Так, за твердженням позивача, оскаржуване Розпорядження прийнято відповідачем з перевищенням повноважень, передбачених статтею 21, 24 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», статтями 4 та 11 Закону України «Про ринок природного газу», статтею 5 Закону України «Про управління об`єктами державної власності». Як зазначає позивач, оскаржуване Розпорядження видано в порушення норм Господарського та Цивільного кодексів України, а також не узгоджується з постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року №351 «Про затвердження основних засад здійснення державної власності щодо публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України». Також, на думку позивача, оскаржувані положення Розпорядження №717-р у частині покладення на НАК «Нафтогаз України» зобов`язання укласти договори про реструктуризацію заборгованості, по суті, у безумовному порядку, суперечать положенням, закріпленим в частині восьмій статті 5 та в частині восьмій статті 6 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії». До того ж, за твердженням позивача, Розпорядження Кабінету Міністрів України №717-р не узгоджується і з його власним нормативно-правовим актом - постановою від 22 березня 2017 року №187 «Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу». 
Позивач конкретизуючи підстави звернення до суду вказує на те, що Розпорядження Кабінету Міністрів України №717-р оскаржується НАК «Нафтогаз України», оскільки воно: 
- прийнято відповідачем з перевищенням повноважень, передбачених Конституцією та законами України «Про Кабінет Міністрів України», «Про управління об`єктами державної власності», «Про нафту і газ», «Про ринок природного газу»;
- не узгоджується з нормативно-правовими актами, які мають вищу юридичну силу (положеннями Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Законів України «Про ринок природного газу», «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії»), що, у свою чергу, є порушенням частини другої статті 113 Конституції України; 
- не узгоджується із власним нормативно-правовим актом Кабінету Міністрів України - постановою від 12 березня 2017 року №187 «Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу», створюючи тим самим ситуацію правової невизначеності; 
- порушує (позбавляє або обмежує) надані законами права позивача (причому такі порушення є триваючими, оскільки на момент звернення до суду з адміністративним позовом не усунені): право власності Компанії на природний газ, зокрема, право розпорядження своїм майном; право на самостійне здійснення підприємницької діяльності (постачання природного газу); право на свободу договірних відносин; право на участь у цивільному обороті на рівних з іншими суб`єктами господарювання умовах. 
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від    07 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, представником позивача подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове, яким позов задоволити. 
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2020 року відкрито та призначено розгляд за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» - Куницького Вадима Васильовича на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від    07 листопада 2019 року на 19 березня 2020 року на 09 год. 20 хв.
Про зазначене вище повісткою - повідомленням від 25 лютого 2020 року проінформовано сторін.
Довідкою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2020 року повідомлено сторін про зняття з розгляду апеляційної скарги призначеної на 19.03.2020 на 09 год. 50 хв. та довідкою від 19 березня 2020 року повідомлено сторін про те, що відповідно до ст. 30 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення», ст. 11 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», керуючись постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 р. №211, враховуючи рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 р., рішення Постійної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 11 березня 2020 р. та рекомендації Ради суддів України від 16 березня 2020 р. N 9рс-186/20 про запровадження особливого режиму роботи на період проведення карантинних заходів, з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, колегією суддів ухвалено зняти з розгляду справу № 640/5884/19 за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» - Куницького Вадима Васильовича на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від    07 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом    Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Кабінету Міністрів України про визнання протиправними та не чинними окремих положень розпорядження від 03.10.2018 року №717-р, до закінчення дії карантину. Зазначено, що про час та дату подальшого розгляду справи сторони будуть повідомлені після закінчення дії карантину у порядку, передбаченому ст.ст. 126-129 КАС України.
Повісткою - повідомленням від 19 травня 2020 року сторін повідомлено про розгляд справи, який відбудеться о 09 год. 20 хв. 11 червня 2020 р.
У зв`язку із дослідження додаткових доказів та наданих під час судового засідання документів, колегія суддів протокольною ухвалою розгляд справи відклала на 25 червня 2020 року на 11 год. 00 хв.
Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог та приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду - скасуванню, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції, що 03 жовтня 2018 року Кабінет Міністрів України видав розпорядження №717-р «Про деякі питання опалювального сезону 2018/19 року», яким, з метою забезпечення своєчасного початку та сталого проходження опалювального сезону 2018/19 року, НАК «Нафтогаз України» надається доручення:
- укласти до 15 жовтня 2018 р. договори із суб`єктами господарювання, що здійснюють виробництво теплової енергії для надання послуг з постачання теплової енергії та гарячої води населенню та/або виробництва теплової енергії для релігійних організацій, з дотриманням вимог Примірного договору про постачання природного газу виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2016 р. № 357 (Офіційний вісник України, 2016 р., № 46, ст. 1666), та принципу недискримінації (абзац 2 пункту 1 Розпорядження);
- разом з операторами газотранспортних та газорозподільних систем забезпечити протягом опалювального сезону 2018/19 року безперебійне постачання природного газу виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії для бюджетних установ, релігійних та інших організацій, для надання послуг з постачання теплової енергії та гарячої води населенню в необхідних обсягах (абзац 2 пункту 1 Розпорядження);
- укласти договори про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ з теплопостачальними та теплогенеруючими організаціями, включеними до Реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» (абз. 3 п. 1 Розпорядження). 
Не погоджуючись з наведеними положеннями Розпорядження №717-р, НАК «Нафтогаз України» звернулась до суду із даним позовом.
Надаючи правову оцінку матеріалам та обставинам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.
Щодо вимог позивача про визнання протиправним та не чинним пункту 1   розпорядження Кабінету Міністрів України від 03 жовтня 2018 року № 717-р, колегія суддів зазначає наступне.   
Згідно із ч. 1   ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1   ст. 5 КАС України   кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:
1) визнання протиправним та не чинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;
2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;
3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;
4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;
5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;
6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
При цьому, перевірка законності цих актів полягає у з`ясуванні їх відповідності законам України.
Підставами для прийняття судом рішення щодо незаконності правових актів повністю чи в їх окремих частинах є: невідповідність правовим актам вищої юридичної сили; порушення встановленої законом процедури їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності; перевищення повноважень при їх прийнятті.
При цьому, обов`язковою умовою скасування такого рішення є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.
У відповідності до ст. 6 Конституції України (тут і далі нормативно-правові акти наведені в редакції, чинній на момент набрання чинності оскаржуваним розпорядженням), органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
В свою чергу, згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, оскаржуване розпорядження Кабінету Міністрів України може вважатись правомірним лише у випадку його відповідності вимогам актів чинного законодавства, що мають вищу юридичну силу, та в разі його прийняття в межах повноважень, якими наділений Кабінет Міністрів України.
Як визначено у ст. 116 Конституції України, Кабінет Міністрів України, зокрема: забезпечує державний суверенітет і економічну самостійність України, здійснення внутрішньої і зовнішньої політики держави, виконання Конституції і законів України, актів Президента України (п. 1); забезпечує проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування (п. 3); розробляє і здійснює загальнодержавні програми економічного, науково-технічного, соціального і культурного розвитку України (п. 4); забезпечує рівні умови розвитку всіх форм власності; здійснює управління об`єктами державної власності відповідно до закону (п. 5); спрямовує і координує роботу міністерств, інших органів виконавчої влади (п. 9); здійснює інші повноваження, визначені Конституцією та законами України (п. 10).
Деталізуючи повноваження Кабінету Міністрів України у сфері економіки та фінансів, Закон України «Про Кабінет Міністрів України» в п.п. 1, 2 ч. 1 статті 20 до основних повноважень Кабінету Міністрів України в даній сфері відносить, крім іншого, забезпечення проведення державної економічної політики, здійснення прогнозування та державного регулювання національної економіки; забезпечення розроблення і виконання загальнодержавних програм економічного та соціального розвитку; визначення доцільності розроблення державних цільових програм з урахуванням загальнодержавних пріоритетів та забезпечує їх виконання.
Статтею 117 Конституції України, якій кореспондує ст. 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», передбачено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.
Як визначено ст. 9 Закону України «Про теплопостачання», завданнями державного управління у сфері теплопостачання є, зокрема, забезпечення надійності теплопостачання як одного з необхідних елементів безпеки людини, а також створення механізмів функціонування ефективного ринку теплової енергії.
Державне управління у сфері теплопостачання, у відповідності до зазначеної норми Закону України «Про теплопостачання» на загальнодержавному рівні здійснюють: Кабінет Міністрів України, центральні органи виконавчої влади у межах своїх повноважень.
Згідно зі ст. 10 Закону України «Про теплопостачання», до повноважень Кабінету Міністрів України належать: розробка та реалізація державної політики у сфері теплопостачання; координація діяльності міністерств, інших центральних органів виконавчої влади у сфері розробки державних (міждержавних, регіональних) цільових програм розвитку систем теплопостачання, довгострокового прогнозування споживання теплової енергії, нормативно - правових актів щодо формування цін на теплову енергію; організація здійснення контролю та обліку в цій сфері; вирішення інших питань у сфері теплопостачання відповідно до законів України.
У відповідності до положень, закріплених у статті 3 Закону України «Про ринок природного газу», ринок природного газу функціонує на засадах вільної добросовісної конкуренції, крім діяльності суб`єктів природних монополій, та за принципами, зокрема, забезпечення високого рівня захисту прав та інтересів споживачів природного газу, у тому числі забезпечення першочергового інтересу безпеки постачання природного газу (п. 1), вільної торгівлі природним газом, рівності суб`єктів ринку природного газу незалежно від держави (п. 2), вільного вибору постачальника природного газу (п. 3) та невтручання держави у функціонування ринку природного газу, крім випадків, коли це необхідно для усунення вад ринку або забезпечення інших загальносуспільних інтересів, за умови що таке втручання здійснюється у мінімально достатній спосіб (п. 5).
Статтею 11 зазначеного Закону закріплюються повноваження Кабінету Міністрів України щодо покладення спеціальних обов`язків у процесі функціонування ринку природного газу, які покладаються з метою забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу на суб`єктів ринку природного газу у виключних випадках та на визначений строк на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.
Такі обов`язки мають бути чітко визначеними, прозорими, недискримінаційними та заздалегідь не передбачати неможливість їх виконання.
Обсяг та умови виконання спеціальних обов`язків, покладених Кабінетом Міністрів України на суб`єктів ринку природного газу, мають бути необхідними та пропорційними меті задоволення правомірного загальносуспільного інтересу та такими, що створюють найменші перешкоди для розвитку ринку природного газу.
Свідченням протиправності оскаржуваного розпорядження відповідача є його пряма невідповідність вимогам ст. 11 Закону України «Про ринок природного газу», адже в порушення зазначеної норми, положення розпорядження № 717-р не визначають виключного випадку, з яким пов`язане його прийняття, а з огляду на їх протиріччя вимогам Постанови № 187, вони не можуть вважатись чітко визначеними, оскільки є такими, що фактично вносять юридичну невизначеність у регулюванні правовідносин щодо здійснення постачання природного газу. Відповідно, покладені розпорядженням №717-р обов`язки, у досліджуваній їх частині, не є необхідними та пропорційними меті задоволення правомірного загальносуспільного інтересу та такими, що створюють найменші перешкоди для розвитку ринку природного газу, як цього вимагає Закон України «Про ринок природного газу».
На виконання зазначених повноважень Кабінетом Міністрів України видано Постанову від 26 квітня 217 року № 351 «Про затвердження основних засад здійснення державної власності щодо публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та Постанову від 22 березня 217 року № 187 «Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу» (далі - Постанова № 187).
Щодо висновків суду першої інстанції про реалізацію Кабінетом Міністрів України повноважень, як суб`єктом, який у відповідності до положень Закону України «Про теплопостачання» здійснює державне управління у сфері теплопостачання на загальнодержавному рівні та в межах повноважень Уряду, наданих йому   Законом України «Про ринок природного газу» щодо покладення на суб`єктів ринку природного газу на визначений строк спеціальних обов`язків у процесі функціонування ринку природного газу і саме з метою забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу, колегія суддів зазначає наступне.  
Закон України «Про теплопостачання», виходячи з його преамбули та ст. 2, регулює відносини, що виникають у зв`язку з виробництвом, транспортуванням, постачанням і використанням теплової енергії, державним наглядом (контролем) у сфері теплопостачання, експлуатацією теплоенергетичного обладнання та виконанням робіт на об`єктах у сфері теплопостачання суб`єктами господарської діяльності незалежно від форми власності. 
Водночас, спірні правовідносини між позивачем та відповідачем стосуються  постачання природного газу. Закон України «Про теплопостачання» не регулює правовідносин в цій сфері та не надає Кабінету Міністрів України повноважень покладати спеціальні обов`язки на учасників правовідносин в сфері теплопостачання. 
Отже, спірні правовідносини (правовідносини у сфері постачання природного газу) даний Закон не регулює і, відповідно, повноважень покладати обов`язки на суб`єктів ринку природного газу відповідачу не надає.
Повноваження Кабінету Міністрів України щодо покладення на суб`єктів ринку природного газу спеціальних обов`язків у процесі функціонування ринку природного газу регламентує Закон України «Про ринок природного газу», а саме ст. 11 Закону.
При цьому, цією статтею чітко визначено критерії, яким має відповідати рішення Кабінету Міністрів України про покладання спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу:
-          рішення визначає: загальносуспільний інтерес у процесі функціонування ринку природного газу, для забезпечення якого покладаються спеціальні обов`язки на суб`єктів ринку природного газу; обсяг спеціальних обов`язків; коло суб`єктів ринку природного газу, на яких покладаються спеціальні обов`язки; обсяг прав суб`єктів ринку природного газу, на яких покладаються спеціальні обов`язки, необхідних для виконання таких обов`язків; категорії споживачів, яких стосуються спеціальні обов`язки; територію та строк виконання спеціальних обов`язків; джерела фінансування та порядок визначення компенсації, що надається суб`єктам ринку природного газу, на яких покладаються спеціальні обов`язки;
-          спеціальні обов`язки покладаються у виключних випадках;
- прийняттю рішення передують консультації із Секретаріатом Енергетичного Співтовариства.
Частиною 3 ст. 11 Закону встановлено вичерпний перелік загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу: національна безпека, а також безпека постачання природного газу; стабільність, належна якість та доступність енергоресурсів; захист навколишнього природного середовища, у тому числі енергоефективність, збільшення частки енергії з альтернативних джерел та зменшення викидів парникових газів; захист здоров`я, життя та власності населення.
В силу Закону наявність цих вимог - обов`язкова, тож для визначення Розпорядження таким, що є рішенням Кабінету Міністрів України про покладання спеціальних обов`язків, у цьому Розпорядженні має бути зазначено: які саме загальносуспільні інтереси воно забезпечує (Зауважуємо, що, по-перше, Розпорядження будь-яких посилань на загальносуспільні інтереси не містить; по - друге, Судом не встановлено будь-якого зв`язку між оскаржуваним розпорядженням та зазначеними у ч. 3 ст. 11 Закону загальносуспільними інтересами); у зв`язку з якими виключними випадками воно прийнято (при цьому «своєчасний і належний початок та проходження опалювального сезону 2018-2019 року» не може вважатися виключним, адже опалювальні сезони проходять щороку, тому є регулярними, передбачуваними та прогнозованими, а не виключними випадками, характерними лише для опалювального сезону 2018/2019); який обсяг прав надано суб`єктам господарювання, на яких покладено спеціальні обов`язки (у Розпорядженні про це не зазначено); джерела фінансування та порядок визначення компенсації, що надається суб`єктам ринку природного газу, на яких покладаються спеціальні Обов`язки (у Розпорядженні про це не йдеться).
Окрім зазначеного, колегія суддів звертає увагу на те, що при прийнятті Розпорядження не проводились обов`язкові попередні консультації із Секретаріатом Енергетичного Співтовариства.
Таким чином, оскаржуване розпорядження КМУ жодному з критеріїв, визначених Законом України «Про ринок природного газу», не відповідає. 
Відтак не є і не може бути апріорі рішенням, що прийнято у межах наданих законом повноважень.
Щодо посилання про реалізацію компанією завдань, передбачених п. п. 1, 2 проекту Розпорядження, в рамках Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу, затвердженого постановою КМУ від 22 березня 2017 року № 187, колегія суддів зазначає наступне.
Так, відповідно до наданих пояснень представника позивача у справі встановлено, що відповідачем зазначене вище не доведено, оскільки в самому оскаржуваному розпорядженні відсутні будь-які посилання на зв`язок із постановою КМУ № 187, розпорядження не доповнювало і не вносило змін до постанови КМУ № 187 (згідно з п. 26 Правил підготовки проектів актів Кабінету Міністрів України, затверджених постановою КМУ; № 870 від 06 вересня 2005 р., зміни до постанов можуть вноситися виключно постановами, а не розпорядженнями), розпорядження не визначало підстав та порядку застосування Компанією його положень одночасно або замість застосування постанови № 187.
Окрім зазначеного, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідно до п. 4 ст. 11 Закону України «Про ринок природного газу», встановлено вичерпний перелік критеріїв до рішення Кабінету Міністрів України про покладання спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу повністю виключає поширення дії ст. 11 на розпорядження КМУ № 717-р.
Колегія суддів звертає увагу на те, що аналізуючи межі повноважень відповідача у спірних правовідносинах, суд першої інстанції застосував, серед іншого, Закон України «Про теплопостачання».
Проте, даний Закон України не поширюється на спірні правовідносини, тож не підлягає застосуванню.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про ринок природного газу», яким встановлено один з найважливіших принципів функціонування ринку природного газу - невтручання держави у його функціонування, крім випадків, коли це необхідно для усунення вад ринку або забезпечення інших загальносуспільних інтересів, за умови що таке втручання здійснюється у мінімально достатній спосіб. Регулювання спірних правовідносин зазначеними нормами виявляється у забороні державним органам встановлювати обов`язки для учасників ринку природного газу (що розцінюється як «втручання») в усіх випадках, які не охоплюються визначенням «забезпечення загальносуспільних інтересів».
Згідно, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, позивач має право мирно володіти своїм майном, що відповідно як до національного законодавства, так і до практики ЄСПЛ тлумачиться у широкому значенні - як «тріада» повноважень власника володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю.
Зобов`язавши Компанію у безумовному порядку укласти договори та безперебійно постачати природний газ, відповідач обмежив право НАК «Нафтогаз України» як власника майна (природного газу), а саме право розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.
Окрім зазначеного вище, колегія суддів звертає увагу на посилання представника, а саме на те, що правовий режим власності визначається виключно законами України (стаття 92 Конституції України), то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.
Відповідно до ст. 12 ЦК України, ч. 2 ст. 2 ст.  264 КАС України, нормативно - правовий акт органу державної влади визнається незаконним та скасовується за одночасного виконання таких умов: цей акт суперечить актам цивільного законодавства; прийнятий органом державної влади з перевищенням повноважень; порушує цивільні права або інтереси.
Щодо посилання представника позивача на те, що розпорядження КМУ № 717-р «Деякі питання опалювального сезону 2018/19 року» прийнято КМУ з перевищенням наданих Конституцією та законами повноважень, суперечить актам цивільного законодавства та порушує права Компанії, колегія суддів зазначає наступне.
Так, суд апеляційної інстанції зазначає, що розпорядження КМУ № 717-р не відповідає Законам України, а саме: порушує ст. ст. 4, 11 ЦК України, оскільки передбачає покладення нових спеціальних обов`язків (зобов`язує Позивача, суб`єктів господарювання, що виробляють теплову енергію, здійснювати свою діяльність на нових (інших) умовах, ніж визначені спеціальним актом - постановою КМУ № 187, а саме в обов`язковому порядку укладати відповідні договори), але при цьому не є актом цивільного законодавства, тож, в силу зазначених статей, не може встановлювати обов`язки та/або надавати права НАК «Нафтогаз України»; суперечить п. 3 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 626, ст. 627 ЦК України, оскільки спонуканням укласти договори постачання природного газу та договори про реструктуризацію заборгованості КМУ порушив принцип свободи договору, встановлений зазначеними нормами; не узгоджується з п. п. 6 п. 1 ст. 6, ст. ст. 19, 42, 43, 44, 67 ГК України, адже порушує принцип свободи здійснення підприємницької діяльності та принцип обмеження державного регулювання підприємницької діяльності суб`єктів господарювання; порушує ст. 3 Закону України «Про ринок природного газу», оскільки норми цієї статті дозволяють втручання держави у функціонування ринку природного газу виключно у випадках, коли це необхідно для усунення вад ринку або забезпечення інших загальносуспільних інтересів, за умови що таке втручання здійснюється у мінімально достатній спосіб, а оспорюване розпорядження не містить будь-якого обґрунтування того, які вади ринку намагався усунути КМУ або які загальносуспільні інтереси забезпечити; порушує ст. 113 Конституції України, яка зобов`язує Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керуватися Конституцією та законами України. Тож приймаючи акти, які не узгоджуються з чинними законами України, змінюють, доповнюють їх зміст, КМУ тим самим порушує конституційні норми.
Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що розпорядження Кабінету Міністрів України № 717-р не узгоджується і з його власним нормативно-правовим актом - постановою КМУ від 22 березня 2017 року № 187 «Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу».
Відповідно до п. п. 4 п. 3 Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (далі також - Положення) на НАК «Нафтогаз України» покладено обов`язок постачати природний газ зокрема й зазначеним у Розпорядженні суб`єктам господарювання - виробникам теплової енергії - на умовах та у порядку, що визначені цим Положенням.
При цьому у Положенні відсутнє будь-яке застереження щодо обов`язкового укладення Компанією з виробниками теплової енергії договорів про постачання природного газу та його безперебійного постачання цим суб`єктам.
Більше того, п. 1 Положення прямо визнає сторони вільними в укладенні договору про постачання природного газу, надаючи виробникам теплової енергії право обирати постачальника природного газу, тобто за власним волевиявленням приймати рішення про вступ у договірні відносини та про вибір контрагента.
Щодо посилання позивача про перевищення КМУ повноважень при прийнятті розпорядження № 717-р, колегія суддів зазначає наступне.
Так, повноваження Кабінету Міністрів України щодо покладення на суб`єктів ринку природного газу спеціальних обов`язків у процесі функціонування ринку природного газу регламентує Закон України «Про ринок природного газу», а саме ст. 11 Закону.
При цьому, цією статтею чітко визначено критерії, яким має відповідати рішення Кабінету Міністрів України про покладання спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу: рішення визначає: загальносуспільний інтерес у процесі функціонування ринку природного газу, для забезпечення якого покладаються спеціальні обов`язки на суб`єктів ринку природного газу; обсяг спеціальних обов`язків; коло суб`єктів ринку природного газу, на яких покладаються спеціальні обов`язки; обсяг прав суб`єктів ринку природного газу, на яких покладаються спеціальні обов`язки, необхідних для виконання таких обов`язків; категорії споживачів, яких стосуються спеціальні обов`язки; територію та строк виконання спеціальних обов`язків; джерела фінансування та порядок визначення компенсації, що надається суб`єктам ринку природного газу, на яких покладаються спеціальні обов`язки; спеціальні обов`язки покладаються у виключних випадках; прийняттю рішення передують консультації із Секретаріатом Енергетичного Співтовариства.
Частиною 3 ст. 11 Закону встановлено вичерпний перелік загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу: національна безпека, а також безпека постачання природного газу; стабільність, належна якість та доступність енергоресурсів; захист навколишнього природного середовища, у тому числі енергоефективність, збільшення частки енергії з альтернативних джерел та зменшення викидів парникових газів; захист здоров`я, життя та власності населення.
В силу Закону наявність цих вимог - обов`язкова, тож для визначення Розпорядження таким, що є рішенням Кабінету Міністрів України про покладання спеціальних обов`язків, у цьому Розпорядженні має бути зазначено: 
які саме загальносуспільні інтереси воно забезпечує (зауважуємо, що Розпорядження будь-яких посилань на загальносуспільні інтереси не містить;); у зв`язку з якими виключними випадками воно прийнято (при цьому «своєчасний і належний початок та проходження опалювального сезону 2018-2019 року» не може вважатися виключним, адже опалювальні сезони проходять щороку, тому є регулярними, передбачуваними та прогнозованими, а не виключними випадками, характерними лише для опалювального сезону 2018/2019);
який обсяг прав надано суб`єктам господарювання, на яких покладено спеціальні обов`язки (у Розпорядженні про це не зазначено);
джерела фінансування та порядок визначення компенсації, що надається суб`єктам ринку природного газу, на яких покладаються спеціальні обов`язки (у розпорядженні про це не йдеться).
Окрім зазначеного вище, колегія суддів звертає увагу на те, що при прийнятті розпорядження не проводились обов`язкові попередні консультації із Секретаріатом Енергетичного Співтовариства.
Таким чином, оскаржуване розпорядження КМУ жодному з критеріїв, визначених Законом України «Про ринок природного газу», не відповідає. 
Відтак не є і не може бути апріорі рішенням, що прийнято КМУ у межах наданих законом повноважень.
Суд апеляційної інстанції вказує, що розпорядженням № 717-р КМУ відповідач створив правову невизначеність у спірних правовідносинах, адже зобов`язав позивача (абз. 2 п. 1 розпорядження) безперебійно постачати природний газ виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії для більшого кола суб`єктів (бюджетних установ, релігійних та інших організацій, для надання послуг з постачання теплової енергії та гарячої води населенню), ніж зазначене в абзаці першому (для надання послуг з постачання теплової енергії та гарячої води населенню та/або виробництва теплової енергії для релігійних організацій).
Також, вказує, що порушення прав НАК «Нафтогаз України» прийняттям розпорядження КМУ № 717-р, оскільки порушує (позбавляє або обмежує) надані законами права позивача, а саме: право власності Компанії на природний газ, зокрема, право розпорядження своїм майном; право на самостійне здійснення підприємницької діяльності (постачання природного газу); право на свободу договірних відносин; право на участь у цивільному обороті на рівних з іншими суб`єктами господарювання умовах.
Окрім зазначеного вище, колегія суддів звертає увагу на те, що своєю постановою КМУ зобов`язав позивача укласти договори при відсутності заборгованості, а відповідно до оскаржуваного розпорядження КМУ № 717-р зобов`язав останнього укласти зазначені договори із суб`єктами господарювання, що здійснюють виробництво теплової енергії для надання послуг з постачання теплової енергії та гарячої води населенню та/або виробництва теплової енергії для бюджетних установ, релігійних та інших організацій, для надання послуг з постачання теплової енергії та гарячої води населенню в необхідних обсягах тощо з укладенням договорів реструктуризації.
Зазначене вище суперечить постанові КМУ на підставі , якої КМУ виніс розпорядження та зобов`язав позивача вчинити ряд відповідних дій.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу також, на те, що відповідно до ЦК України договори на постачання та реструктуризацію укладаються в добровільному порядку тому вимоги відповідача суперечить чинному законодавству України, яке діє на момент виникнення та продовження даних правовідносин.
Беручи до уваги наведене вище, колегія суддів приходить до висновку про відсутність у відповідача повноважень на прийняття оскаржуваного розпорядження, оскільки ним врегульовані питання, які законодавчо не віднесені до компетенції Кабінету Міністрів України.
Свідченням протиправності оскаржуваного розпорядження відповідача є його пряма невідповідність вимогам ст. 11 Закону України «Про ринок природного газу», адже в порушення зазначеної норми, положення розпорядження № 717-р не визначають виключного випадку, з яким пов`язане його прийняття, а з огляду на їх протиріччя вимогам Постанови № 187, вони не можуть вважатись чітко визначеними, оскільки є такими, що фактично вносять юридичну невизначеність у регулюванні правовідносин щодо здійснення постачання природного газу. 
Відповідно, покладені розпорядженням №717-р обов`язки, у досліджуваній їх частині, не є необхідними та пропорційними меті задоволення правомірного загальносуспільного інтересу та такими, що створюють найменші перешкоди для розвитку ринку природного газу, як цього вимагає Закон України «Про ринок природного газу».
Таким чином, колегія погоджується із посиланнями позивача про наявність підстав для визнання протиправним та не чинним окремих положень розпорядження Кабінету Міністрів України від 03 жовтня 2018 року №717-р «Деякі питання опалювального сезону 2018/19 року», а саме щодо: «укладення до 15 жовтня 2018 р. договорів із суб`єктами господарювання, що здійснюють виробництво теплової енергії для надання послуг з постачання теплової енергії та гарячої води населенню та/або виробництва теплової енергії для релігійних організацій, з дотриманням вимог Примірного договору про постачання природного газу виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2016 р. №357»; «разом з операторами газотранспортних та газорозподільних систем забезпечити протягом опалювального сезону 2018/19 року безперебійне постачання природного газу виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії для бюджетних установ, релігійних та інших організацій, для надання послуг з постачання теплової енергії та гарячої води населенню в необхідних обсягах»; «укладення договорів про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ з теплопостачальними та теплогенеруючими організаціями, включеними до Реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».
Також, колегія суддів звертає увагу на неузгодженість рішення суду першої інстанції із положеннями Закону «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії».  У відповідності до зазначеного закону реструктуризація заборгованості  теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії здійснюється на підставі відповідних договорів та не передбачає реалізації Кабінетом Міністрів України владних повноважень.
Оспорюваним рішенням відповідача фактично врегульовані цивільні правовідносини позивача та інших учасників ринку природного газу. 
Разом з тим, у відповідності до ст.4 ЦК України Актами цивільного законодавства є постанови Кабінету Міністрів України. Отже оскаржуване рішення Уряду прийнято всупереч положенню Цивільного кодексу України. 
На підстав вище зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про відсутність у відповідача повноважень на прийняття оскаржуваного розпорядження, оскільки ним врегульовані питання, які законодавчо не віднесені до компетенції Кабінету Міністрів України.
Таким чином, визначає обґрунтованими доводи позивача про наявність підстав для визнання протиправним та не чинним п. 1   розпорядження Кабінету Міністрів України від 03 жовтня 2018 року № 717-р.
При цьому, вважає необхідним додатково акцентувати увагу на обставинах порушення оскаржуваним розпорядженням прав та інтересів позивача, не встановлення яких стало підставою для відмови в задоволенні позову АТ «НАК «Нафтогаз України» при першому його розгляді в судовому порядку, та зазначає наступне.
Так, позивач згідно зі своїм юридичним статусом є суб`єктом господарювання, відтак на нього на загальних підставах поширюються норми цивільного та господарського законодавства, зокрема, право на свободу підприємницької (господарської) діяльності (стаття 3 Цивільного кодексу України, ст. 6 Господарського кодексу України), що передбачає здійснення господарської діяльності, не забороненої законом, самостійно, без обмежень, на основі, у тому числі, таких принципів: самостійного формування програми діяльності; вибору постачальників і споживачів продукції, робіт, послуг; свободи договору, крім випадків, встановлених законом; залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом; встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону; комерційного розрахунку та власного комерційного ризику; вільного розпорядження прибутком, що залишається після сплати податків, зборів та інших платежів, передбачених законом тощо.
Тобто, позивач наділений господарськими правами та обов`язками - господарською компетенцією, зокрема, у сфері договірних правовідносин. 
Тому протиправне, як було встановлено вище, обмеження права юридичної особи, яка є суб`єктом господарювання, на здійснення певної діяльності, у даному випадку - постачання природного газу контрагентам відповідно до встановлених законодавством умов, є обмеженням господарської компетенції такої юридичної особи і, відповідно, порушенням її суб`єктивного матеріального права.
По-друге, як власник майна - природного газу - позивач має право здійснювати своє право власності відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України), розпоряджатись своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).
При цьому держава, згідно з ч. 6 ст. 319 ЦК України, не має права втручатися у здійснення власником права власності.
Відповідно, враховуючи, що право розпорядження - це юридично закріплена можливість власника самостійно вирішувати юридичну і фактичну долю майна шляхом його відчуження іншим особам, а також те, що позивач у правовідносинах, які регулюються оскаржуваним розпорядженням, діє на загальних умовах разом з іншими суб`єктами господарювання, тобто не як суб`єкт ринку природного газу зі спеціальними обов`язками, оскільки одним з принципів функціонування ринку природного газу є принцип вільної торгівлі природним газом (стаття 3 Закону України «Про ринок природного газу»), Кабінетом Міністрів України порушено право власності позивача на природний газ, зокрема, право розпорядження таким майном. Отже, оскаржуване розпорядження позбавляє позивача права брати участь у цивільному обороті на рівних з іншими суб`єктами господарювання умовах.
Таким чином, колегія суддів вважає встановленими обставини порушення оскаржуваним розпорядження прав та законних інтересів позивача, що свідчить про наявність у нього права на звернення до суду з даним адміністративним позовом та, відповідно, додатково підтверджує необґрунтованість доводів відповідача.
При вирішенні даної справи колегія суддів враховує, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
Щодо послання відповідача на постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.05.2018 року у справі №904/5621/17, відповідно до якого КМУ наділений правом затвердження договорів про постачання природного газу виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії, колегія суддів зазначає наступне.
Так, при дослідженні матеріалів справи та наданні оцінки поясненням та запереченням сторін суд апеляційної інстанції враховує позицію Верховного Суду, яка викладена у постанові від 19 вересня 2019 року у справі №826/16107/18.
Відповідно до статті 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.
Згідно положень ч. ч. 1 та 2 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно положень ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Отже, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мірі досліджено обставини справи на підставі яких суд першої інстанції прийшов до не правильного висновку щодо задоволення позовних вимог, а тому постанова суду першої інстанції має бути скасована з постановлянням нової про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Згідно ст. 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема: 1)   чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.   
Відповідно до положень ч. ч. 1 та 2   статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно положень ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень   та   у спосіб, що визначені   Конституцією   та   законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод   та   інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до вимог ч. 1 та 2 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається, крім іншого, неправильне тлумачення закону.
Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції - скасуванню з прийняттям нового рішення. 
Таким чином, оскільки суд першої інстанції не повно встановив обставини у справі, його висновки не відповідають обставинам справи, судове рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права, тому рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від   07 листопада 2019 року підлягає скасуванню.
Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 143, 241, 242, 243, 250, 251, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 328, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» - Куницького Вадима Васильовича  - задоволити.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від    07 листопада 2019 року - скасувати. 
Винести нову постанову, якою визнати протиправними та не чинними окремі положення розпорядження Кабінету Міністрів України від 03 жовтня 2018 року №717-р «Деякі питання опалювального сезону 2018/19 року», а саме щодо: 
«укладення до 15 жовтня 2018 р. договорів із суб`єктами господарювання, що здійснюють виробництво теплової енергії для надання послуг з постачання теплової енергії та гарячої води населенню та/або виробництва теплової енергії для релігійних організацій, з дотриманням вимог Примірного договору про постачання природного газу виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2016 р. №357»;
«разом з операторами газотранспортних та газорозподільних систем забезпечити протягом опалювального сезону 2018/19 року безперебійне постачання природного газу виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії для бюджетних установ, релігійних та інших організацій, для надання послуг з постачання теплової енергії та гарячої води населенню в необхідних обсягах»;
«укладення договорів про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ з теплопостачальними та теплогенеруючими організаціями, включеними до Реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.
(Повний текст виготовлено - 30 червня 2020 року).

Головуючий суддя:                                                                      Л.О. Костюк 
                    
Судді:                                                                                          Н.П. Бужак,

                                                                                                    М.І. Кобаль