ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2020 року 
м. Київ
справа № 328/2564/19(2-а/328/48/19)
адміністративне провадження № К/9901/4960/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Яковенка М. М.,
суддів - Дашутіна І. В., Шишова О. О.,
розглянувши у порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу №  328/2564/19 (2-а/328/48/19)
за адміністративним позовом ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про оскарження дій та бездіяльності, стягнення з відповідача суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправним рішенням,
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Токмацького районного суду Запорізької області (суддя Коваленко П. Л.) від 20 грудня 2019 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду (у складі колегії суддів: Малиш Н. І., Баранник Н. П., Щербак  А.  А.) від 30 січня 2020 року, встановив: 
І. РУХ СПРАВИ 
1. У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог від 28 жовтня 2019 року, просив:
- встановити, що відповідачем порушено ст. 24, ч. 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», вимоги ст. 129-1 Конституції України, п. 4 Інструкції з організації примусового виконання рішень, що потягло порушення матеріальних прав ОСОБА_1 ;
- визнати протиправним «повідомлення» відповідача від 24 вересня 2019 року і скасувати його;
- визнати справедливою сатисфакцію матеріальної шкоди та стягнути з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів, еквівалентних 283,36 євро станом на дату виплати на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправним рішенням. 
2. Вимоги адміністративного позову мотивовано тим, що відповідно до постанови Токмацького районного суду Запорізької області від 13 вересня 2011 року, залишеної 19 червня 2013 року без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду, 10 вересня 2013 року отримано виконавчий лист у справі № 2-а-3497/2011 про зобов`язання Головне управління праці та соціального захисту населення Запорізької обласної державної адміністрації (перейменовано в Департамент соціального захисту населення Запорізької ОДА) здійснити перерахунок та виплатити позивачу разову грошову допомогу до 5-го травня за 2011 рік, встановлену ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з урахуванням різниці вже виплаченої суми.
27 березня 2014 року Токмацьким районним судом Запорізької області у справі № 328/758/14-а прийнято ухвалу про зміну способу і порядку виконання судового рішення на: «Стягнути з Департаменту соціального захисту населення Запорізької обласної державної адміністрації на користь позивача за 2011 рік недоплачену суму разової грошової допомоги до 5-го травня відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з урахуванням різниці вже виплаченої суми». 
Листом боржника вих. № 03.2-40/044 від 31 січня 2017 року повідомлено, що до стягнення на його користь за 2011 рік нараховано 3360,00 грн. 04 вересня 2019 року позивачем на адресу відповідача надіслано заяву про прийняття до виконання рішення суду та перелік виконавчих документів.
01 жовтня 2019 року позивачем отримано повідомлення від 24 вересня 2019 року про повернення виконавчого документу стягувачу з мотивів пред`явлення не за підвідомчістю. Вважає зазначене повідомлення протиправним та таким, що підлягає скасуванню в судовому порядку з відшкодуванням заподіяної шкоди, оскільки статтею 129-1 Конституції України, яка є актом прямої дії, встановлена обов`язковість виконання судових рішень. Другим реченням частини 1 статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» стягувачу надано право вибору місця відкриття виконавчого провадження. Частиною 2 статті 18 цього Закону встановлено: «Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом». Вважає, що дії відповідача суперечать вимогам Закону України «Про виконавче провадження», оскільки боржник за виконавчим листом є структурним підрозділом Запорізької обласної адміністрації, отже виконавче провадження підвідомче відповідачу. Заборгованість за рішенням суду виникла 05 травня 2011 року, та внаслідок інфляції присуджена до стягнення сума знецінилась, чим позивачу завдана шкода у сумі 283,36 євро.
3. Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 20 грудня 2019 року відмовлено у задоволенні позову.
4. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 30 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Скасовано рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 20 грудня 2019 року у справі №328/2564/19(2-а/328/48/19) за позовом ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про оскарження дій та бездіяльності, стягнення з відповідача коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправним рішенням, та прийнято нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. 
5. Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, 19 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 20 грудня 2019 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 30 січня 2020, та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
6. Ухвалою Верховного Суду від 13 квітня 2020 року, після усунення недоліків касаційної скарги, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та установлено строк для подання відзиву. Підставою для відкриття касаційного провадження стало оскарження судових рішень перелік яких визначений у ч. 1 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, з посиланням на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. 
7. 21 травня 2020 року до Верховного Суду від відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому відповідач просить оскаржувані судові рішення залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
8. Ухвалою Верховного Суду від 23 червня 2020 року закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд в порядку письмового провадження.
IІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
9. Судами попередніх інстанцій встановлено, що постановою Токмацького районного суду Запорізької області від 13 вересня 2011 року, залишеної 19 червня 2013 року без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду, у справі № 2-а-3497/2011 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління праці та соціального захисту населення Запорізької обласної державної адміністрації про здійснення перерахунку та виплати грошової допомоги до 05 травня за 2011 рік позовні вимоги задоволені частково. Зобов`язано Головне управління праці та соціального захисту населення Запорізької обласної державної адміністрації здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 за 2011 рік недоплачену суму щорічної разової грошової допомоги до 5 травня відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з урахуванням різниці вже виплаченої суми.
10. 10 вересня 2013 року ОСОБА_1 отримано виконавчий лист у справі № 2-а-3497/2011 про зобов`язання Головного управління праці та соціального захисту населення Запорізької обласної державної адміністрації здійснити перерахунок та виплатити позивачу разову грошову допомогу до 5-го травня за 2011 рік, встановлену ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з урахуванням різниці вже виплаченої суми.
11. 27 березня 2014 року Токмацьким районним судом Запорізької області у справі №  328/758/14-а прийнято ухвалу про зміну способу і порядку виконання судового рішення у справі № 2-а-3497/2011 на: «Стягнути з Департаменту соціального захисту населення Запорізької обласної державної адміністрації на користь позивача за 2011 рік недоплачену суму разової грошової допомоги до 5-го травня відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з урахуванням різниці вже виплаченої суми». Замінено по виконавчому листу № 2-а-3497/2011 виданого 10 вересня 2013 року Токмацьким районним судом Запорізької області, боржника Головне управління праці та соціального захисту населення Запорізької обласної адміністрації на Департамент соціального захисту населення Запорізької обласної державної адміністрації.
12. Як зазначає позивач у позові, листом боржника вих. № 03.2-40/044 від 31 січня 2017 року повідомлено, що до стягнення на його користь за 2011 рік нараховано 3360 гривень.
13. ОСОБА_1 04 вересня 2019 року виконавчий лист № 2-а-3497/2011 та ухвалу у справі №  328/758/14-а про зміну способу і порядку виконання судового рішення у справі № 2-а-3497/2011 направив до відповідача разом із заявою про виконання рішення суду.
14. Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, з посиланням на п. 10 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» та вимоги Інструкції з організації примусового виконання рішень від 29 вересня 2016 року № 2832/5, повідомленням від 24 вересня 2019 року повернуто виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання.
15. ОСОБА_1 не погодившись з повідомленням відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 24 вересня 2019 року про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання та вважаючи свої права порушеними, звернувся до суду з адміністративним позовом.
IІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
16. Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив  з того, позовні вимоги пред`явлені до неналежного відповідача. При цьому, суд зазначив, що відмова у задоволенні адміністративного позову, заявленого до неналежного відповідача, не позбавляє позивача права на повторне звернення до суду з тим самим позовом, проте вже до належного відповідача. Також, суд першої інстанції зазначив, що відповідно до ухвали від 11 жовтня 2019 року, положення законодавства щодо належного відповідача були роз`яснені позивачу, однак він своїм правом здійснити заміну неналежного відповідача на належного не скористався, будь-яких клопотань з даного приводу ним заявлено не було.
17. Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не може виступати відповідачем по справі, оскільки він є структурним підрозділом, а не органом державної виконавчої служби. 
18. Апеляційний суд акцентував увагу, що заміна первинного позивача або відповідача належним позивачем або відповідачем належить до повноважень суду першої інстанції. Оскільки судом першої інстанції не здійснено заміну неналежної сторони або залучення як другого відповідача, та враховуючи вимоги процесуального закону щодо неможливості такої заміни під час апеляційного розгляду справи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні адміністративного позову з цих підстав.
IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
19. Скаржник у своїй касаційній скарзі не погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанцій, вважає їх необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, оскільки судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень у справі.
20. Зокрема, скаржник зазначив, що судами попередніх інстанцій не надано оцінки обставинам щодо строку протягом якого, відповідач повинен прийняти рішення (повідомлення) про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, що є порушенням норм процесуального права.
21. Також, скаржник зазначив, що судом першої інстанції в порушення вимог процесуального закону не здійснено заміну неналежного відповідача або не залучено належного відповідача, відтак не надано оцінку обставинам справи та не вирішено справу по суті. Такі помилки судом апеляційної інстанції також не виправлені, що свідчить про незаконність оскаржуваних судових рішень. Акцентує увагу, що апеляційний суд не надав оцінки тій обставині, що розмір позовних вимог збільшено до 308,63 євро.
22. Крім цього, скаржник у касаційній скарзі здійснює виклад обставин справи та надає їм відповідну оцінку, цитує норми процесуального та матеріального права, а також висловлює свою незгоду із оскаржуваними судовими рішеннями про відмову у задоволенні позовних вимог.
V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
23. Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права у спірних правовідносинах, у відповідності до ч. 1 ст. 341 КАС України, виходить з наступного.
24. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
25. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення..
26. Згідно ст. 43 КАС України здатність мати процесуальні права та обов`язки в адміністративному судочинстві (адміністративна процесуальна правоздатність) визнається за громадянами України, іноземцями, особами без громадянства, органами державної влади, іншими державними органами, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами, підприємствами, установами, організаціями (юридичними особами).
Здатність особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки, у тому числі доручати ведення справи представникові (адміністративна процесуальна дієздатність), належить фізичним особам, які досягли повноліття і не визнані судом недієздатними, а також фізичним особам до досягнення цього віку у спорах з приводу публічно-правових відносин, у яких вони відповідно до законодавства можуть самостійно брати участь.
Здатність особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки, у тому числі доручати ведення справи представникові (адміністративна процесуальна дієздатність), належить органам державної влади, іншим державним органам, органам влади Автономної Республіки Крим, органам місцевого самоврядування, їх посадовим і службовим особам, підприємствам, установам, організаціям (юридичним особам).
27. Відповідно до ч. 4 ст. 46 КАС України відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.
28. Згідно ч. 3 ст. 287 КАС України визначено, що відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби, а у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця - приватний виконавець.
29. Відповідно до Положення про Державну виконавчу службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 229 від 02 липня 2014 року, Державна виконавча служба України є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів відповідно до закону.
30. З 07 квітня 2015 року зазначене Положення втратило чинність у зв`язку із прийняттям постанови Кабінету Міністрів України № 150 від 31 березня 2015 року, якою погоджено пропозицією Міністерства юстиції щодо можливості забезпечення здійснення покладених на Міністерство постановою Кабінету Міністрів України від 21 січня 2015 року № 17 «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» функцій і повноважень Державної реєстраційної служби та Державної виконавчої служби, які припинені.
31. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21 січня 2015 року № 17 ліквідовано Державну реєстраційну службу та Державну виконавчу службу, поклавши на Міністерство юстиції завдання і функції з реалізації державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), з питань державної реєстрації актів цивільного стану, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, договорів комерційної концесії (субконцесії), з питань реєстрації (легалізації) об`єднань громадян, інших громадських формувань, статутів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, якщо їх реєстрація передбачена законами, статуту територіальної громади м. Києва, державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб`єктів інформаційної діяльності. Крім того, пунктом 2 встановлено, що Міністерство юстиції є правонаступником Державної реєстраційної служби та Державної виконавчої служби, що ліквідуються, в частині реалізації державної політики у сферах, зазначених у пункті 1 цієї постанови.
32. Згідно ст. 6 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02 червня 2016 року № 1403-VІІІ систему органів примусового виконання рішень становлять: 1) Міністерство юстиції України; 2) органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.
33. Відповідно до п. 3 Інструкції з організації примусового виконання рішень затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2832/5 «Про внесення змін до деяких наказів Міністерства юстиції України», який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 року за № 1302/29432, органами державної виконавчої служби є, зокрема, Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, до якого входить відділ примусового виконання рішень.
34. Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить із такого.
35. Критерії оцінки правомірності оскаржуваних рішень визначаються ст. 242 КАС України, відповідно до якої рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
36. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
37. Підставою для скасування постанови суду першої інстанції апеляційний суд визначив участь у справі неналежного відповідача - відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.
38. Із системного аналізу норм діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства слідує, що відділ примусового виконання рішень є структурним підрозділом Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.
39. Відтак, у розумінні вимог КАС України, зазначений структурний підрозділ не можуть бути відповідачем в адміністративних справах щодо оскарження дій, рішень та бездіяльності державних виконавців.
40. Враховуючи те, що наведений перелік органів державної виконавчої служби є вичерпним, у разі подання позовної заяви до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, відділів примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, необхідно за правилами статті 48 КАС України здійснювати заміну неналежного відповідача на належного.
41. Згідно з ч. 3 ст. 48 КАС України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.
42. Відповідно до положень ч. 4 ст. 48 КАС України, якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача.
43. Заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції (ч. 7 ст. 48 КАС України).
44. З аналізу ст. 48 КАС України слідує, що заміна первинного позивача або відповідача належним позивачем або відповідачем належить до повноважень суду першої інстанції.
45. Виходячи із зазначених положень закону, а також предмету позовних вимог, Верховний Суд дійшов висновку, що під час розгляду справи суд першої інстанції не врахував, що у цій справі позивач звернувся до неналежного відповідача та не допустив його заміну та/або не залучив як другого відповідача, чим допустив порушення норм процесуального законодавства.
46. При цьому, відмова у задоволенні адміністративного позову допущена судом першої інстанції саме з підстав заявлення позовних вимог до неналежного відповідача, при процесуальному обов`язку здійснити таку заміну та вирішення цього питання відповідно до вимог процесуального законодавства, не можна вважати законною підставою.
47. За такого правового регулювання, предмета і підстави позову в даному адміністративному спорі, Верховний Суд приходить до висновку, що не зважаючи на те, що суд апеляційної інстанції, дійсно був позбавлений можливості усунути недоліки допущенні судом першої інстанції, в той же час допущення судом першої інстанції порушень вимог процесуального законодавства є очевидними та є підставою для скасування судових рішень судів попередніх інстанції із спрямуванням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.  
48. Отже, зважаючи на вимоги ст. 353 КАС України, касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржувані судові рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
49. Відповідно до вимог ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.
На підставі викладеного, керуючись ст. 341, 345, 353, 355, 356, 359 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 20 грудня 2019 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 30 січня 2020 року у справі № 328/2564/19 (2-а/328/48/19) скасувати.
Справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                           М. М. Яковенко
Судді                                                                                                              І. В. Дашутін
                                                                                                              О. О. Шишов