Апеляційне провадження № 22-ц/824/7239/2020               

ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
15 липня 2020 року                                                                                    м. Київ
Унікальний номер справи 761/31210/19
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Саліхова В.В.,  за участю секретаря  судового засідання Кузнєцової В.В.,
сторони справи:
позивач -                               ОСОБА_1 ,
відповідачі:                           Акціонерне товариство «Альфа-банк», 
                                               ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_3 , 
на рішення Шевченківського районного суду м. Києва ухваленого 26 лютого 2020 року, ухваленого  в приміщенні  суду під головуванням судді Осаулова А.А., -
  
                                                                       В С Т А Н О В И В:
 
У серпні 2019 року   ОСОБА_1 звернувся з позовом до АТ «Укрсоцбанк», якого замінено на АТ «Альфа- Банк», ОСОБА_2 про визнання недійсним договором.
Свої вимоги обґрунтовувавтим, що 04 червня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_2 укладено Іпотечний Договір в забезпечення виконання зобов`язань за Договором про надання невідновлюваної кредитної лінії, укладеним між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 від 04 червня 2008 року.
Відповідно до умов іпотечного договору, ОСОБА_2 передала АТ «Укрсоцбанк» в іпотеку нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
Право власності на предмет іпотеки підтверджувалося Договором купівлі-продажу, укладеного 17 листопада 1997 року.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24.01.2011 року визнано недійсним вказаний вище договір купівлі-продажу квартири, визнано за ОСОБА_4   право власності на її 1/2 частини.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Спадкоємцем майна останнього є його брат - позивач ОСОБА_1 , який прийняв спадщину ІНФОРМАЦІЯ_2 і є законним власником 1/2 частини квартири. 
Оскільки ще в 2011 році Договір купівлі-продажу на підставі якого було укладено оспорюваний Договір іпотеки, було визнано недійсним, як наслідок вважав, що і договір іпотеки від 04 червня 2008 року  має бути визнано недійсним, оскільки предмет іпотеки не перебував у 100% власності ОСОБА_2 .
Просив суд визнати недійсним договір іпотеки № 014/02-68 від 04 червня 2008 року, який укладено між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 , що посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сень-Силкою І.В. та зареєстрований в реєстрі за № 3962.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись з вказаним рішенням суду  представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом процесуального та невірне застосування матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема, що суд в порушення вимог процесуального закону невірно оцінив докази, надані позивачем, а саме те, що Ѕ частина квартири, яка повністю передана в іпотеку ОСОБА_2 належить йому на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину від 03.09.2018.
Вважав, що суд помилково не застосував до спірних правовідносин норми ст.ст. 203, 215 ЦК України, оскільки  ОСОБА_2 не додержано вимог щодо відповідності змісту правочину на момент укладення договору іпотеки, оскільки майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 ЗУ «Про іпотеку».
Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не надходив.
В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_6 доводи апеляційної скарги підтримав, з підстав в ній викладених, просив скасувати рішення суду, та ухвалити нове про  задоволення позову. 
Відповідачі до суду апеляційної інстанції не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися за законом належно.
Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає  розгляду справи.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставин, на які він посилався, як на підставу своїх вимог.
Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком суду, виходячи з наступного. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 04 червня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку  «Укрсоцбанк» та Джинджиристою укладено Договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 014/01-149 (а.с.88-96), відповідно до якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти з максимальним лімітом заборгованості в сумі 320 000 доларів СІІІА, зі сплатою 14,00 % річних та кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 03 червня 2023 року (п.п. 1.1-1.1.2 Кредитного договору).
Відповідно до п.п. 3.3.5, 3.3.6 Кредитного договору, позичальник взяв на себе зобов`язання своєчасно та в повному обсязі повертати кредит, сплачувати кредитору проценти за користування кредитом та комісії в порядку, визначеному договором.
Крім того, 04 червня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку  «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено Іпотечний Договір № 014/02-68, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сень-Силкою І.В. та зареєстрований в реєстрі за № 3962, за яким іпотекодавець передала в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що належить їй на підставі Договору купівлі-продажу, укладеного 17 листопада 1997 року, зареєстровано «Українською Біржою «Десятинна» за № 8215-А2596. Право власності на квартиру зареєстроване відповідно до Реєстраційного напису на право-встановлювальному документі, зробленого Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна» 15 жовтня 2003 року в реєстровій книзі № 68-130 за реєстровим № 6048 (а.с. 10-11, 103-106).
Згідно п. 1.6. Договору іпотеки, іпотекодавець гарантує, що на предмет іпотеки не існує прав та вимог інших осіб, в тому числі тих, що не зареєстровані у встановленому законом порядку.
У подальшому, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 січня 2011 року, яке набрало законної сили 20.07.2011 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 21 листопада 1995 року між ОСОБА_2 та ТзОВ "Фірма "Джинко", в частині відчуження Ѕ  частини, що належала ОСОБА_5 .
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 10 жовтня 1997 року між ТзОВ "Фірма "Джинко" та ТзОВ "Контракт-Траст", в частині відчуження Ѕ  частини, що належала ОСОБА_5 .
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 17 листопада 1997 року між ТзОВ "Контракт -Траст`та Джинджиристою О.М., в частині відчуження Ѕ  частини, що належала ОСОБА_5 .
Визнано за ОСОБА_5 право власності на Ѕ  частини квартири АДРЕСА_1 (а.с. 13-14).
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.
Як вбачається із свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 вересня 2018 року, спадкоємцем майна ОСОБА_5 є його брат ОСОБА_1 . Спадщина, на яку видане свідоцтво, складається із 1/2 частини кв. АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 січня 2011, №2-1810/2011, яке набрало законної сили 20.07.2011 року (а.с. 16).
Таким чином, з 03 вересня 2018 року власником 1/2 частини кв. АДРЕСА_1 , є ОСОБА_1 .
Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (ч. 1 та ч. 2 ст. 319 ЦК України).
За умовами ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Частиною 1 ст. 638 ЦПК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Статтею 629 ЦК України передбачено обов`язковість договору до виконання сторонами. Ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону.
Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною 2 ст. вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
З огляду на п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. При чому виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.
Звертаючись з позовною заявою, як на підставу для визнання договору іпотеки недійсним ОСОБА_1 вказував, що оскільки рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24.01.2011 року договір купівлі-продажу № 8215-А/2596 від 17.11.1997 року, на підставі якого ОСОБА_2 володіла предметом іпотеки, було визнано недійсним, на момент укладення оскаржуваного договору квартира не перебувала у 100% власності ОСОБА_2 , їй належала лише 1/2 частина кв. АДРЕСА_1 .
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно виходив з вимог цивільного законодавства, відмовляючи у задоволенні позову з огляду на наступне.
Згідно вимог ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання саме в момент вчинення правочину стороною вимог законодавства.
За умовами абз. 1 п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.
Питання про визначення дійсності правочину пов`язується з моментом його вчинення відповідно до ст..ст. 205 - 210 ЦК України. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).
Об`єкти нерухомого майна можуть бути предметом іпотеки лише за таких умов:
майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація;
нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення;
воно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим законом.
Статтею 578 ЦК установлено: майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників.
Частиною 2 ст.6 ЗУ «Про іпотеку» також визначено, що майно, яке є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.
На момент укладення Договору іпотеки квартира належала ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу № 8215-А/2596 від 17.11.1997 року та іпотекодавець гарантувала, що на предмет іпотеки не існує прав та вимог інших осіб, в тому числі тих, що не зареєстровані у встановленому законом порядку.
Судом першої інстанції також вірно встановлено, що на день вчинення правочину згода ОСОБА_5 на передачу майна в іпотеку не була потрібна, оскільки співвласником квартири на той час він не був.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 уклала договір іпотеки без згоди ОСОБА_5 відхиляються колегією суддів, як такі, що не знайшли свого підтвердження.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку.
За вказаних обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
У разі отримання відповідачем іншого прибутку позивач не позбавлена права звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд,-
 
                                           П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.
Рішення  Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повну постанову складено 15 липня 2020 року.

Суддя-доповідач       
 
Судді: