ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2020 року	Львів	Справа № 500/2781/19 пров. № А/857/4848/20	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді:                                                    Кухтея Р.В.
суддів:                                                                      Носа С.П., Шевчук С.М.
з участю секретаря судового засідання:            Ігнатищ Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2020 року (ухвалене головуючим-суддею Дерех Н.В., час ухвалення судового рішення 12 год 43 хв у м. Тернополі, дата складання повного тексту судового рішення 10 лютого 2020 року) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Тернопільській області (далі – ГУ ДПС у Тернопільській області, відповідач) №Ф-30760-17 від 05.11.2019 та зобов`язати відповідача привести у відповідність його облікові картки платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 05.02.2020 у задоволенні позову було відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою повністю задовольнити адміністративний позов.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що він не перебуває на обліку в органах ДПС, як особа, що здійснює незалежну професійну діяльність, окремо від самозанйятої особи - платника податку. Вказує, що він окремо, як особа, що здійснює незалежну професійну діяльність, не звертався до податкового органу для постановлення на облік як платника податків та платника єдиного соціального внеску, оскільки чинне на час отримання свідоцтва законодавство не передбачало такого обов`язку в разі перебування такої особи на обліку як фізичної особи-підприємця. Покликається зокрема на те, що оскільки він як самозайнята особа перебуває на обліку в органах ДФС один раз, відтак він і сплачує податки та всі обов`язкові платежі, відповідно до присвоєного йому реєстраційного номеру облікової картки платника податку (далі – РНОКПП) НОМЕР_1 .
Разом з тим, від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на інший час у зв`язку із карантинними обмеженнями, що введені на території України.
Розглянувши вказане клопотання, суд апеляційної інстанції вважає, що таке не підлягає задоволенню, оскільки поверхневі та загальні покликання на умови карантину зі сторони суб`єкта владних повноважень (апелянта) не можуть вважатися достатньою підставою для відкладення розгляду справи.
Також необхідно вказати, що судом апеляційної інстанції у період дії карантинних заходів забезпечено процесуальну можливість для сторін та учасників справи доступу до суду, в тому числі і шляхом проведення судового засідання в порядку відеоконференції та надіслання до суду апеляційної інстанції необхідних процесуальних документів та письмових пояснень у даній справі для урахування їх під час розгляду апеляційної скарги.
Про дату, час та місце розгляду справи позивач був повідомлений завчасно (25.05.2020), проте ним не було вжито будь-яких заходів для участі в розгляді справи, зокрема, не заявлено клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції.
Також відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність в судовому засіданні учасників справи (їх представників), а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності позивача (його представників). Водночас, будь-яких нових доказів або обставин по справі останнім не наведено, клопотань про їх витребування/долучення тощо останнім не заявлено.
В протилежному випадку відкладення розгляду справи без пошуку реальних можливостей здійснювати правосуддя в умовах карантину може бути розцінено як самоусунення від виконання обов`язку по здійсненню розгляду справи.
Додатково суд апеляційної інстанції враховує, що відповідно до частини п`ятої статті 44 КАС України учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки суду, а й учасників справи.
Так, Європейський суд з прав людини (далі - Суд) від 07.07.1989р. у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Суду, є доцільнішим, ніж усні слухання; розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.
Позивач в судове засідання не з`явився про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що відповідно до ч.2 ст.313 КАС України не перешкоджає розгляду справи у його відсутності, 
Відповідно до ч.4 ст.229 КАС у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити адміністративний позов, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань 08.04.2010 зареєстрований як фізична особа-підприємець, на податковому обліку перебуває з 12.04.2010, як фізична особа-підприємець (далі – ФОП), 08.04.2010 взятий на облік як платник єдиного внеску, реєстраційний номер 19180801863.
Відповідно до відомостей з Реєстру страхувальників, позивач 08.04.2010 (без подання ним заяви за формою 1-ЄСВ), взятий на облік як платник єдиного внеску, реєстраційний номер 19180801863, код КВЕД, по якому призначений клас ризику : 74.11.1 - адвокатська діяльність.
Витягом з Єдиного реєстру адвокатів України підтверджується й те, що позивач на підставі рішення №25 від 17.04.2010 має право на заняття адвокатською діяльністю, про що Тернопільською обласною кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури видано відповідне свідоцтво №587 від 17.04.2010 та провадить індивідуальну адвокатську діяльність.
Також, згідно довідки, виданої відповідно до Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №1588 від 24.12.2013, за №1319181400490 форми №4-ОПП про взяття на облік платника податків, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Тернопільській ОДПІ ГУ ДФС у Тернопільській області, як ФОП та фізична особа, яка займається незалежною професійною діяльністю - адвокат.
З 01.01.2016 позивач є платником єдиного податку третьої групи за ставкою 5%.
05.11.2019 ГУ ДПС у Тернопільській області винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-30760-17, якою, відповідно до ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI від 08.07.2010 (далі – Закон №2464-VI) та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, акта документальної перевірки, вимагалось сплатити заборгованість (недоїмку) у розмірі 18270,96 грн, станом на 31.10.2019.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено протиправності вимоги про сплату боргу, зокрема, оспорювана вимога є вимогою за тим же номером, що і оспорювана в адміністративних справах №500/2900/18, №500/1634/19 та №500/2070/19, яка не скасована у судовому порядку та містить збільшену суму заборгованості позивача, визначену контролюючим органом на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів саме у зв`язку із збільшенням суми боргу позивача, що відповідає положенням Закону №2464-VI.
Проте, колегія суддів вважає, що до таких висновків суд першої інстанції прийшов з неправильним застосуванням норм матеріального права, виходячи з наступного.
Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України (далі – ПК України) в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону №2464-VI в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Згідно дефініції, наведеної у п.п.14.1.226 п.14.1 ст.14 ПК України, самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Відповідно до п.п.14.1.195 п.14.1 ст.14 ПК України, «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону;
Згідно п.2 ч.1 ст.1 Закону №2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
За змістом ст.2 Закону №2464-VI, дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються : принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Пунктами 3 та 10 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI надано визначення поняттям :
застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;
страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.
Згідно абз.2 п.1 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є роботодавці : підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом четвертим частини першої статті 4 Закону №2464-VI, до платників єдиного внеску віднесено ФОП, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до абз.1 п.1 та п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 01.01.2017) єдиний внесок нараховується :
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464-VI не врегульовано.
Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, ФОП. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
На підставі наведеного можна зробити висновок, що з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.
Інше тлумачення норм Закону №2464-VI, на якому наполягає відповідач, щодо необхідності сплати єдиного внеску ФОП, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27.11.2019 по справі №160/3114/19, у постанові від 04.12.2019 по справі №440/2149/19, а також у постанові від 23.01.2020 по справі №480/4656/18.
У даній справі спірним є питання оплати позивачем єдиного внеску за двома підставами, зокрема, як ФОП, яка перебуває на спрощеній системі оподаткування та особою, яка здійснює незалежну професійну діяльність з того ж виду діяльності за КВЕД.
Судом встановлено, що 08.04.2010 позивача було взято на облік як платника єдиного внеску за реєстраційним номером 19180801863.
Водночас, згідно витягу з Єдиного реєстру адвокатів України, позивач на підставі рішення №25 від 17.04.2010 має право на заняття адвокатською діяльністю, про що йому видано Тернопільською обласною кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури відповідне свідоцтво №587 від 17.04.2010 та є особою, яка провадить індивідуальну адвокатську діяльність.
Законом №2464-VI не передбачено порядку обліку та сплати єдиного внеску ФОП з ознакою провадження незалежної професійної діяльності.
При цьому, аналіз п.1, п.2 розділу ІІІ Порядку №1162 вказує на те, що цим Порядком не передбачено для контролюючого органу можливості самостійного взяття на облік як платників єдиного внеску осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, шляхом встановлення ознаки незалежної професійної діяльності. Взяття такої особи на облік платників єдиного внеску можливе виключно за її заявою.
До того ж, як передбачено п.4 розділу VI Порядку №1162, фізична особа, зареєстрована як особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, але не перебуває на обліку чи знята з обліку в контролюючому органі, обліковується в реєстрі страхувальників як особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, з ознакою «платник не подав заяви для взяття на облік».
Як вірно встановлено судом та не спростовано відповідачем, позивач, починаючи з 2010 року, не звертався із заявою за формою №1-ЄСВ до відповідного контролюючого органу (ані до органу Пенсійного фонду, ані з моменту внесення змін до законодавства щодо сплати єдиного внеску -  до податкового органу).
Натомість, контролюючий орган (в даному випадку, як встановлено судом, у 2010 році - відповідний орган Пенсійного  фонду, а не відповідач) при внесенні відомостей про позивача до реєстру страхувальників самостійно встановив позивачу як ФОП ознаку незалежної професійної діяльності.
Однак, системний аналіз положень Закону №2464-VI та Положення №10-1 свідчить про відсутність повноважень у контролюючого органу за власною ініціативою без наявності звітності платника єдиного внеску (особи, яка провадить незалежну професійну діяльність/ФОП), в якій містяться відомості про суми нарахованого доходу та єдиного внеску ФОП, осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, вносити зміни (подавати інформацію до Пенсійного фонду України щодо змін) до облікової картки платника єдиного внеску шляхом встановлення ознаки незалежної професійної діяльності та відповідно нараховувати єдиний внесок у розмірі мінімального страхового внеску на місяць, визначеного Законом №2464-VI як граничний мінімальний внесок для осіб, які провадять незалежну професійну діяльність.
Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2019, переглянувши в апеляційному порядку рішення Верховного Суду від 02.09.2019 по справі №520/3939/19.
У зазначеному рішенні суд підкреслив наявність колізії між положеннями нормативно-правових актів різної юридичної сили, а саме : приписи п.16 розділу ІV Порядку №435, яким передбачено обов`язок формування та подання звіту ФОП, з ознакою незалежної професійної діяльності, не відповідають положенням п.4, 5 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI.
При цьому, положення п.16 розділу IV «Формування звіту» Порядку №435 відсилають до додатка 5 «Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску», розділом 6 якого визначені типи платника, серед яких окремо зазначено ФО - на загальній системі оподаткування, ФО - на спрощеній системі оподаткування, особу, яка провадить незалежну професійну діяльність, членів фермерського господарства. Визначення окремого типу платника «ФОП, з ознакою незалежної професійної діяльності» формою звіту не передбачено.
За наявного існуючого правового регулювання Верховний Суд зазначив, що взяття та перебування на обліку платників єдиного внеску ФОП з ознакою провадження незалежної професійної діяльності Законом №2464-VI не передбачено.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що хоча процедура щодо обліку платників єдиного внеску й була встановлена підзаконним нормативно-правовим актом, однак у частині визначення видів платників єдиного соціального внеску вона суперечить Закону №2464-VI, а тому немає підстав вважати, що дії органу, який використовував таку процедуру, узгоджуються з принципом належного врядування, оскільки надано перевагу приписам нормативно-правового акта, нижчому за ієрархією від указаного Закону.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.01.2012 по справі «Рисовський проти України» підкреслено особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах (параграф 70).
За практикою Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правил про прийняття рішення на користь платників податків, у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справа «Серков проти України», заява №39766/05, параграф 43).
Одночасно Велика Палата Верховного Суду також підкреслила, що існування нечіткого, суперечливого нормативного регулювання порушує принцип правової визначеності.
При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що одним з принципів податкового законодавства України відповідно до норм ст.4, п.56.21 ст.56 ПК України є принцип презумпції добросовісності дій, рішень платника податків, у зв`язку з чим передбачається, що дії платників податків, які мають своїм результатом одержання податкової вигоди економічно виправдані, а відомості, що містяться у податкових деклараціях, податкових накладних та інших первинних документах, є достовірними. Надання фіскальному органу всіх належним чином оформлених документів, передбачених податковим законодавством, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковим органом не встановлено та не доведено належними та допустимими доказами, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність яких установлена судом.
Такий підхід національного законодавства також узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в п.110 рішення від 23.07.2002 у справі Компанія Вестберґа таксі Актіеболаґ та Вуліч проти Швеції. Суд визначив, що адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.
Відповідно до ч.1 та 2 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права.
Предметом регулювання ст.1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000. «Булвес`АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме : чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу - втручання держави у право на мирне володіння майном і може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» мас широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того. ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02.11.2004 у справі «Трегубенко проти України»).
Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
Згідно ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах  Верховного Суду.
З даної справи вбачається, що ОСОБА_1 , уже виставлялись відповідачем вимоги про сплату боргу (недоїмки) за №Ф-30760-17, які були оскаржені ним у судовому порядку, зокрема, вимога про сплату боргу (недоїмки) від 11.12.2018 за №Ф-30760-17, якою було зобов`язано позивача сплатити заборгованість зі сплати ЄСВ в розмірі 15000,48 грн, вимога про сплату боргу (недоїмки) від  06.06.2019 за №Ф-30760-17, якою зобов`язано позивача сплатити заборгованість зі сплати ЄСВ в розмірі 17358,66 грн, вимога про сплату боргу (недоїмки) від 13.08.2019 за №Ф-30760-17, якою позивача було зобов`язано сплатити заборгованість зі сплати ЄСВ в розмірі 18275,78 грн. Однак, рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 15.04.2019 по справі №500/2900/18, у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-30760-17 від 11.12.2018 ОСОБА_1 було відмовлено. Вказане рішення, яке було залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.10.2019, набрало законної сили, відповідно, 07.10.2019.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 21.10.2019 по справі №500/1634/19 та рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 21.10.2019 у справі №500/2070/19 було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-30760-17 від 06.06.2019 та №Ф-30760-17 від 13.08.2019. Дані рішення набрали законної сили.
Частинами другою та третьою статті 14 КАС України передбачено, що постанови та ухвали суду в адміністративних справах, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Згідно ч.1 ст.370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Відтак, враховуючи положення Основного Закону та статей 14, 370 КАС України, однозначно слід враховувати, що обставини, встановлені даними рішеннями, у межах правовідносин, які були предметом відповідного судового розгляду, - не підлягають постійному поставленню під сумнів як сторонами (позивачем та відповідачем), так і будь-яким державним органом чи установою, та, безумовно, - є обов`язковими і для врахування судом під час розгляду даної справи.
В той же час, колегія суддів звертає увагу на те, що поставлення під сумнів та спростування будь-якого висновку суду, викладеного в судовому рішенні, як стороною, учасником процесу, так і будь-якою іншою особою, може відбуватись до набрання таким рішенням законної сили і лише в порядку, визначеному законом, шляхом оскарження відповідного рішення до суду апеляційної чи касаційної інстанції, і саме за наслідком апеляційного чи касаційного перегляду такий висновок суду може бути спростований.
Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою №48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою №28342/95 «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], заява №28342/95, п.61, ECHR 1999-VII), встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Тобто, одним з основоположних аспектів верховенства права є вимога щодо юридичної визначеності, згідно з якою у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.
Юридична визначеність вимагає поваги до принципу res judicata (див. там же, п.62, справа «Брумареску проти Румунії»), тобто поваги до остаточного рішення суду.
Поряд з цим, щодо можливості, необхідності та доцільності доведення сторонами у даній справі відповідних обставин, за яких відбулось прийняття оспорюваної вимоги, а також доведення правової позиції кожної зі сторін у даній справі належними та допустимими доказами, колегія суддів зазначає наступне.
Так, за змістом ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Згідно ч.4 ст.78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Суд звертає увагу на те, що 02.09.2019 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалив рішення у зразковій справі №520/3939/19, яке 04.12.2019 року переглянуте та залишене без змін Великою Палатою Верховного Суду.
Верховний Суд визначив типові ознаки, які властиві даній зразковій справі, це зокрема:
1) перебування позивача, який є фізичною особою - підприємцем та особою, що здійснює незалежну професійну діяльність, на обліку контролюючого органу як платника єдиного внеску;
2) установлення контролюючим органом за власною ініціативою платнику єдиного внеску - фізичній особі - підприємцю ознаки незалежної професійної діяльності, що обумовило виникнення в останнього обов`язку сформувати та подати до органів доходів і зборів окремий звіт;
3) визначення статусу фізичної особи - підприємця з ознакою здійснення незалежної професійної діяльності на рівні підзаконних нормативно-правових актів;
4) можливість подвійного нарахування єдиного внеску за результатами здійснення одного й того ж виду господарської діяльності - як підприємницької, так і незалежної професійної діяльності.
Поряд з цим,  у даному рішенні Верховний Суд дійшов висновку, що аналіз обставин ряду  справ і правове регулювання свідчать про наявність у цих справ типових ознак, які мають місце в зразковій справі.
Частиною третьою статті 291 КАС України передбачено, що при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
Як видно з опису у рішенні Верховного Суду, обставини справи №520/3679/19 (щодо визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску №Ф-10481-17 від 04.03.2019)) та справи №520/3017/19 (щодо визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-993-25 від 26.11.2018)), які за ознаками  типовості відповідають справі, яка розглядається як зразкова, - є ідентичними обставинам даної адміністративної справи, за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-30760-17 від 04.10.2019.
Висновки, викладені у зразковій справі №520/3939/19 (Пз/9901/10/19), провадження №11-1111заі19, - є загальними для аналогічних обставин, з огляду на те, що, як і у даному випадку, так і у зразковій справі, позивач, ОСОБА_1 згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань 08.04.2010 зареєстрований як ФОП, а також відповідно до відомостей з Реєстру страхувальників, позивач 08.04.2010 взятий на облік як платник єдиного внеску, реєстраційний номер 19180801863, код КВЕД по якому призначений клас ризику: 74.11.1 - адвокатська діяльність.
Відтак, наявність такої відмінності у фактичних обставинах, на яку посилається відповідач, як відсутність можливість подвійного нарахування єдиного внеску за результатами здійснення одного й того ж виду господарської діяльності - як підприємницької, так і незалежної професійної діяльності (не за один і той вид господарської діяльності),   в силу положень ч.10 ст.290 КАС України - не виключає можливості застосування обставин зразкової справи №520/3939/19, які обумовлюють типове застосування норм матеріального права та порядок застосування таких норм зразкової справи.
У зв`язку з наведеним, суд при розгляді даної справи звертає увагу на те, що за наслідками розгляду зразкової справи №520/3939/19 Верховний Суд дійшов до таких висновків:
1. За наявного існуючого правового регулювання взяття та перебування на обліку платника єдиного внеску ФОП з ознакою провадження незалежної професійної діяльності не передбачено.
2. Взяття контролюючим органом на облік особи як платника єдиного внеску – ФОП (п.4 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI) та внесення відомостей до реєстру застрахованих осіб унеможливлює нарахування єдиного внеску за іншим типом платника без прийняття відповідних рішень і внесення змін щодо попереднього обліку особи у спосіб, визначений Законом і підзаконними нормативно-правовими актами.
3. Підзаконний нормативно-правовий акт спеціальної облікової політики в частині визначення такої категорії платників єдиного внеску, як ФОП з ознакою здійснення незалежної професійної діяльності не відповідає положенням ст.4 Закону №2464-VI.
4. Зміна контролюючим органом обліку особи платника єдиного внеску в спосіб, не встановлений Законом або встановлений підзаконним нормативно-правовим актом, який не відповідає Закону в цій частині та нарахування на підставі таких дій єдиного внеску, суперечить принципам законності та належного врядування.
5. Аналіз поданих на розгляд Суду типових справ вказує на наявність інших ознак та особливостей, які впливають на елементи бази нарахування єдиного внеску (наявність інвалідності платника внеску, перебування у трудових правовідносинах, отримання пенсії за віком тощо), вирішення цих справ з особливостями перебуває за межами зразкової справи.
Висновки, викладені в рішенні у зразковій справі №520/3939/19, суд зобов`язаний врахувати також  відповідно до ч.5 ст.242 КАС України.
Як вже було зазначено вище, судом встановлено та не спростовано відповідачем, що позивач, починаючи з 2010 року, не звертався із заявою за формою №1-ЄСВ до відповідного контролюючого органу (ані до органу Пенсійного фонду, ані з моменту внесення змін до законодавства щодо сплати єдиного внеску - до податкового органу), що підтверджується також листом ГУ ДПС у Тернопільській області №19-00-54-08-01/15 від 15.01.2020.
Натомість, встановлення позивачу як ФОП ознаки незалежної професійної діяльності, було здійснено без такої заяви контролюючим органом (в даному випадку у 2010 році – відповідним органом Пенсійного   фонду, а не відповідачем) при внесенні відомостей про позивача до реєстру страхувальників, що не узгоджується з положеннями Порядку №1162, якими визначена процедура взяття на облік платників єдиного внеску.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про безпідставне встановлення   позивачу, як платнику єдиного внеску ФОП ознаки незалежної професійної діяльності та нарахування на цій підставі єдиного внеску.
Водночас, подача позивачем 24.12.2013 заяви за формою 5-ОПП, на підставі якої сформовано довідку за формою 4-ОПП, свідчить лише про взяття позивача на облік, як платника податків, але не є підставою для безумовного ствердження про подвійне взяття його на облік, як особи яка повинна сплачувати єдиний соціальний внесок.
Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач, як контролюючий орган, дотримуючись принципів законності та належного врядування як суттєвих елементів принципу верховенства права, повинен був врахувати, що хоча процедура щодо обліку платника єдиного внеску була встановлена нормативно-правовим актом, однак у частині визначення типів (видів) платників єдиного соціального внеску не відповідала  Закону №2464-VI, а тому немає підстав вважати, що дії органу, який використовував таку процедуру, відповідали принципам належного врядування, оскільки надано перевагу положенням не  Закону, а нормативно-правовому акту, нижчому за ієрархією.
Оскільки йшлося про майновий інтерес, то контролюючий орган повинен був діяти у належний спосіб (у цьому випадку з урахуванням положень Закону №2464-VI, де не передбачено такого платника єдиного внеску, як ФОП з ознакою провадження незалежної професійної діяльності) та з урахуванням послідовності дій (способів) у частині взяття на облік платника єдиного внеску з внесенням відповідних відомостей до реєстру застрахованих осіб (зміни таких) та застосовувати ті процедури, які б вказували на ясність дій.
Отже, за наведених вище мотивів, а також з урахуванням правових позицій Верховного Суду, вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-30760-17 від 05.11.2019 не можна вважати правомірною, а тому суд першої інстанції дійшов помилкових рішень, приймаючи оскаржене позивачем рішення.
Разом з тим, щодо заявлених позовних вимог позивача про зобов`язання відповідача привести у відповідність його облікові картки платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, колегія суддів зазначає наступне.
Спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
З 10.06.2016 набув чинності Порядок ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджений наказом Міністерства фінансів України №422 від 07.04.2016 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 20.05.2016 за №751/28881 (далі - Порядок №422).
Інтегрованою карткою платника (далі ІКП) є форма оперативного обліку податків, зборів, митних платежів до бюджетів та єдиного внеску, що ведеться за кожним видом платежу та включає перелік показників підсистем інформаційної системи органів ДФС, які характеризують стан розрахунків платника з бюджетами та цільовими фондами (п.2 розділу І Порядку №422).
Пунктом 1 розділу ІІ Порядку №422 передбачено, що з метою обліку нарахованих і сплачених сум податків, зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску органами ДФС відкриваються ІКП за кожним платником та кожним видом платежу, які повинні сплачуватися такими платниками.
ІКП містить інформацію про облікові операції та облікові показники, які характеризують стан розрахунків платника податків з бюджетами та цільовими фондами за відповідним видом платежу.
Облікові та звітні показники включаються до еталонних довідників з подальшим обов`язковим внесенням відповідних змін до реєстрів операцій та показників, які формуються ДФС за погодженням Міністерства фінансів України.
Облік нарахованих і сплачених сум податків, зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску відображається в ІКП окремими обліковими операціями в хронологічному порядку. При цьому кожна операція фіксується в окремому рядку із зазначенням виду операції та дати її проведення.
Інформаційна система органів ДФС після відображення облікової операції забезпечує автоматичне проведення в ІКП розрахункових операцій.
При погашенні суми податкового боргу (його частини) кошти, що сплачує такий платник, у першу чергу зараховуються у рахунок податкового зобов`язання. У разі повного погашення суми податкового боргу кошти, що сплачує такий платник, у наступну чергу зараховуються у рахунок погашення штрафів, в останню чергу у рахунок пені згідно з черговістю їх виникнення (п.п.4 п.2 розділу ІІІ Порядку №422).
Отже, оскільки нарахування, збільшення або зменшення сум податкових зобов`язань платника податків, його податкового боргу, розрахунки з бюджетом здійснюються в інтегрованій картці платника податків, суд дійшов висновку про наявність у платника податків матеріально-правового інтересу в тому, щоб дані інтегрованих карток правильно відображали фактичний стан розрахунків з бюджетом, реальну структуру податкових вигод та податкових зобов`язань платника податків.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 26.02.2019 по справі №805/4374/15-а.
Саме такий спосіб захисту порушених прав та інтересів платника податків визнав обґрунтованим Верховний Суд у постанові від 13.02.2018 по справі №816/2042/16. У наведеній справі обставини справи є відмінними від розглядуваної, проте саме такий спосіб захисту та відновлення порушеного права, з метою відображення в інтегрованих картах фактичного стану розрахунків з бюджетом, було обрано Верховним Судом.
Отже, оскільки під час розгляду справи встановлено протиправність оспорюваної вимоги, з метою ефективного захисту порушених прав позивача, суд приходить до висновку про наявність правових підстав про зобов`язання відповідача внести зміни до інтегрованої картки платника податків.
Поряд з цим, вирішуючи вказане питання, суд, знову ж-таки враховує, що у правовідносинах між ОСОБА_1 та відповідачем є такі, що набрали законної сили рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 15.04.2019 по справі №500/2900/18 та від 21.10.2019 по справі №500/1634/19.
Відтак, з метою дотримання поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду, неможливості поставлення під сумнів будь-яких висновків, яких дійшли суди при постановленні вказаних рішень, з метою уникнення нівелювання юридичної визначеності у вказаних правовідносинах, суд приходить до висновку про можливість зобов`язання відповідача внести зміни до інтегрованої картки платника податків, лише шляхом виключення з інтегрованої картки ФОП ОСОБА_1 сум нарахувань по заборгованості - недоїмці по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, лише починаючи з того часу (періоду), який не був охоплений раніше оспорюваними вимогами про сплату боргу (недоїмки) №Ф-30760-17 від 11.12.2018 та від 06.06.2019, які були предметом оскарження у справах №500/2900/18 та №500/1634/19, тобто,  починаючи з 01.11.2019.
Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та досліджених по справі письмових доказів, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення повністю.
Згідно п.2 ч.1 ст.315, п.4 ч.1 ст.317 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги є суттєвими дають підстави дійти висновку про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, через що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Згідно ч.6 ст.139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відтак, на користь позивача слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень судовий збір в розмірі 537,88 грн, сплачений за подання позовної заяви та в розмірі 882,85 грн, сплачений за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 139, 229, 308, 310, 313, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2020 року  по справі №500/2781/19 скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Тернопільській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-30760-17 від 05 листопада 2019 року.
Зобов`язати Головне управління ДПС у Тернопільській області внести зміни до інтегрованої картки платника податків - шляхом виключення з інтегрованої картки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 суми нарахувань по заборгованості - недоїмці по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, починаючи з 01.11.2019.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Тернопільській області (код ЄДРПОУ 43142763, вул. Білецька, 1, м. Тернопіль, 46003) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податку  НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) 1420 (одну тисячу двадцять) гривень 73 копійок сплаченого судового збору.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, за наявності яких, постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	С. М. Шевчук  	
Повне судове рішення складено 16.07.2020.