ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2485/20 Справа № 398/1032/15-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Зінченко  А. С. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів - Красвітної Т.П., Лаченкової О.В., 
за участю секретаря - Мамедової О.І., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору оренди транспортного засобу, стягнення заборгованості за договором,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обгрунтовуючи його тим, що 13 вересня 2014 року він передав відповідачу в оренду належний йому автомобіль марки DAF реєстраційний номер НОМЕР_1 згідно нотаріально посвідченого договору оренди. У порушення взятих на себе зобов`язань відповідач не сплачував орендну плату за користування автомобілем, утворив заборгованість за період з 13 вересня 2014 року по 01 вересня 2015 року в сумі 69 290 грн. 
Враховуючи зазначене, позивач згідно уточнених позовних вимог просив розірвати договір оренди, зобов`язати відповідача повернути йому автомобіль та оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , виданого Центром ДАІ 3502 12 вересня 2014 року, стягнути з відповідача заборгованість по оплаті за оренду автомобіля в сумі 69 290 грн. та судові витрати.
Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19.11.2015, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2016 року, позов задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_1 повернути ОСОБА_2 автомобіль марки DAF, державний номерний знак НОМЕР_1 та оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , виданий Центром ДАІ 3502 12 вересня 2014 року. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість з орендної плати 69 260 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ суду від 05.07.2017 касаційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 задоволено, заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
08.12.2017, 19.12.2017 позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог та усунуті недоліки, зазначені в ухвалі суду. Відповідно до збільшених позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача на його користь 113722,66 грн. – заборгованість за договором оренди транспортного засобу, укладеного 13.09.2014, до якої входить: заборгованість за договором оренди за період з 13.09.2014 по 17.02.2016 в сумі 102 000 грн., витрати на проїзд, сплата за стоянку автомобіля, вартість акумуляторів. 
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2019 року позовні вимоги задоволені частоково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 заборгованість по орендній платі за договором оренди транспортного засобу від 13.09.2014 в сумі 72 000 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.
Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та на неправильне застосування норм матеріального права.
ОСОБА_5  відповідно до ст. 360 ЦПК України подав відзив, в якому просив апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення, а рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2019 року — без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – залишити без змін, з наступних підстав.
Судом встановлено, що 13 вересня 2014 року був укладений та нотаріально посвідчений договір оренди автомобіля DAF реєстраційний номер НОМЕР_1 між орендодавцем ОСОБА_2 та орендарем ОСОБА_1 
У п. 2.1 договору зазначено, що передача об`єкта оренди у володіння орендаря здійснюється у день підписання цього договору та оформлюється актом приймання-передачі, який є невід`ємною частиною цього договору. В акті прийманні-передачі вказується технічний стан, характеристика об`єкта оренди на момент передачі майна орендарю.
Пунктом 3.1 договору встановлена плата за користування об`єктом оренди у розмірі 6000 грн. на місяць.
Відповідно до пунктів 7.1, 7.4 цей договір укладений строком на один рік і діє з 13 вересня 2014 року по 13 вересня 2015 року. У разі відсутності протягом одного місяця до закінчення строку дії цього договору заяви однієї зі сторін про припинення цього договору, строк його дії вважається пролонгованим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.
У випадку своєчасної сплати орендних платежів та виконання умов договору в повному обсязі орендодавець зобов`язується продати автомобіль, що є предметом цього договору орендарю. Сторони оцінюють автомобіль у 121 000 грн. і домовляються, що орендарем буде сплачено орендодавцю вартість, зменшену на суму виплаченої орендної плати, а саме 49 000 грн.
Встановлено, що 15 січня 2015 року позивачем була направлена претензія на адресу відповідача про сплату заборгованості за договором оренди транспортного засобу.
05 лютого 2015 року відповідач направив на адресу позивача заяву про розірвання договору оренди транспортного засобу. 
12 лютого 2015 року позивач направив на адресу відповідача лист, зі змісту якого видно, що він погоджується на розірвання договору оренди і пропонує відповідачу повернути йому автомобіль та сплатити заборгованість по орендній платі, зазначивши, що до підписання договору оренди автомобіль був оглянутий відповідачем і жодних претензій з приводу його технічного стану не було заявлено.
Відповідно до рахунку фактури від 13 вересня 2014 року № 22, тобто у день підписання договору, автомобіль було оглянуто фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 та визначено вартість виконання робіт з заміни запчастин автомобіля на суму 30 800 грн. 
Відповідно постанови ДВС від 29.01.2016, актів державного виконавця від 17.02.2016 державним виконавцем було встановлено місце знаходження, описано та арештовано автомобіль DAF реєстраційний номер НОМЕР_1 , без акумуляторів, ключів та документів, який передано на відповідальне зберігання позивачу.
Відповідно до розрахункової квитанції № 542092 від 18.02.2016 ОСОБА_2 сплатив за послуги автостоянки автомобіля DAF реєстраційний номер НОМЕР_3 грн., вартість зазначена – 11 грн. 
На виконання ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.07.2017, в судовому засіданні було встановлено, що передача об`єкта оренди у володіння орендаря було фактично здійснено у день підписання договору оренди 13.09.2014, дана обставина визнана сторонами. 
Таким чином, з урахуванням вищезазначених норм ЦК України, судом встановлено, що договір оренди транспортного засобу 13.09.2014 було сторонами укладено, нотаріально посвідчено, відбулась фактична передача майна (автомобіля) 13.09.2014, що визнано відповідачем в судовому засіданні. 
З урахуванням положень ст. 640, 765, ч. 3 ст. 767 ЦК України, суд дійшов висновку, що не надання сторонами суду акту приймання-передачі автомобіля, неможливість встановити достовірно обставини його підписання (не підписання), не спростовують встановлені вище обставини щодо фактичної передачі майна, та відсутність зазначеного акту не встановлює недійсність самого договору оренди, та не спростовує факт передачі автомобіля в день підписання договору.
Відповідно до рахунку фактурі від 13 вересня 2014 року № 22, тобто у день підписання договору, автомобіль було оглянуто фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 та визначено вартість виконання робіт з заміни запчастин автомобіля на суму 30 800 грн. Але зазначений рахунок фактура не містить даних щодо того, що спірний автомобіль з урахуванням необхідним ремонтних робіт, не міг бути використаний за призначенням, чи можливість користування майном істотно зменшилася.
Відповідачу роз`яснювалось його право на клопотання про призначення відповідної експертизи, але відповідач відмовився заявляти відповідне клопотання. 
Доказів того, що автомобіль відповідачем було поміщено на стоянку саме 13.09.2014, і не було використано за призначенням, відповідачем не надано, та заявлено про їх відсутність, крім того, зазначені обставини спростовуються інформацією викладеною відповідачем в листі від 05.02.2015, а саме, що лише через деякий час з`ясувалося, що автомобіль потребує капітального ремонту, що вимагає значних фінансових затрат, зазначає, що його запевнили та він добросовісно повірив, що автомобіль не потребує ніяких додаткових матеріальних затрат для його відновлення та роботи. 
Поміщення автомобіля відповідачем на стоянку в м. Дніпродзержинськ саме 13.09.2014, та не використання його за призначенням, також спростовується розрахунковою квитанцією № 542092 від 18.02.2016. відповідно до якої ОСОБА_2 сплатив за послуги автостоянки автомобіля DAF реєстраційний номер НОМЕР_1 - 3500 грн., вартість зазначена – 11 грн.( 3500/11=318). Тобто, автомобіль перебував на стоянці приблизно 318 днів (10 місяців 6 днів), позивач також стверджував, що сплати в за стоянку приблизно за 1 рік, а тому приблизний період поміщення автомобіля на стоянку – квітень 2015 року.
Таким чином, на виконання ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.07.2017, в судовому засіданні було встановлено, що застосування ч. 4 ст. 762 ЦК України є неможливим, так як відповідачем не надано жодних доказів наявності обставин (рахунок фактура про заміну запчастин, не містить такої інформації), за які він не відповідає, через які можливість користування майном істотно зменшилася, що спірний автомобіль з урахуванням необхідним ремонтних робіт, не міг бути використаний за призначенням.
Відмовляючи в частині позовних вимог про розірвання даного договору, суд першої інстанції посилався на те, що вказаними обставинами по справі підтверджується, що сторони не мали наміру продовжувати договірні відносини, а тому договір оренди, строк дії якого сплив 13 вересня 2015 року, не може вважатися продовженим.
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість по орендній платі за період дії договору оренди транспортного засобу від 13.09.2014 в сумі 72 000 грн. (6000*12), суд першої інстанції посилався на те, що протягом дії договору оренди відповідач був зобов`язаний сплатити орендну плату у розмірі 6000 грн. на місяць, однак свої зобов`язання належним чином не виконував, у зв`язку з чим виникла заборгованість у вказаному розмірі.
Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про необгрунтованість позову в іншій частині позовних вимог, так як позивачем в заборгованість за договором оренди було безпідставно зараховано витрати на проїзд, сплата за стоянку автомобіля, вартість акумуляторів.
В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що в договорі оренди сторонами був погоджений порядок передачі та повернення об`єкта оренди, який передбачає обов`язкове складання та підписання сторонами договору акту прийому-передачі в день підписання самого договору з вказанням технічного стану, характеристики об`єкта оренди. Вказує, що зазначений акт не складався, у зв`язку з чим зобов`язання за договором не виникли, відповідач не приймав автомобіль, оскільки його не можна було використовувати за призначенням.
Колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, з наступних підстав.
Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
Згідно зі ст. 765 ЦК України наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.
Відповідно до ч. 3 ст. 767 ЦК України наймач зобов`язаний у присутності наймодавця перевірити справність речі. Якщо наймач у момент передання речі в його володіння не переконається у її справності, річ вважається такою, що передана йому у належному стані.
Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.
Як встановлено судом першої інстанції, 13 вересня 2014 року був укладений та нотаріально посвідчений договір оренди автомобіля DAF реєстраційний номер НОМЕР_1 між орендодавцем ОСОБА_2 та орендарем ОСОБА_1 . 
Колегія суддів звертає увагу на те, що на виконання ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.07.2017, в суді першої інстанції було встановлено, що передача об`єкта оренди у володіння орендаря було фактично здійснено у день підписання договору оренди 13.09.2014, дана обставина визнана сторонами, зокрема відповідачем, в судовому засіданні, додатково доводити суду даний факт не має потреби і тому відповідно до ст. 82 ЦПК України обставина фактичної передачі автомобіля не підлягає доказуванню в іншій спосіб. 
Крім того, статтею 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном. Наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. 
Відповідно до рахунку фактурі від 13 вересня 2014 року № 22, автомобіль було оглянуто фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 та визначено вартість виконання робіт з заміни запчастин автомобіля на суму 30 800 грн.
Однак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зазначений рахунок фактура не містить даних щодо того, що спірний автомобіль з урахуванням необхідним ремонтних робіт, не міг бути використаний за призначенням, чи можливість користування майном істотно зменшилася.
Інших доказів того, що з урахуванням його технічного стану, спірний автомобіль не міг бути використаний за призначенням, встановленим п. 1.2 договору оренди, або доказів того, що він не користувався автомобілем відповідачем суду надано не було та не заявлялося клопотання про призначення відповідної експертизи. 
Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив той факт, що відповідач прийняв автомобіль в день підписання договору оренди автомобіля, відповідно повинен був сплачувати орендну плату відповідно до п. 3.1. договору, яким встановлена плата за користування об`єктом оренди у розмірі 6000 грн. на місяць, а тому, враховуючи неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань, має сплати заборгованість по орендній платі за період дії договору оренди транспортного засобу від 13.09.2014 року в сумі 72 000, 00 грн. (6000*12).
Колегія суддів вважає безпідставними посилання апелянта на те, що позивач навмисно замовчував про особливі властивості та недоліки речі (автомобіля), які йому відомі і які можуть бути небезпечними для життя, здоров`я, майна наймача або інших осіб або призвести до пошкодження самої речі під час користування нею. Оскільки такі доводи апелянта грунтуються лише на його припущеннях та належними доказами не підтверджені.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обгрунтовано ухвалив рішення в межах заявлених вимог і на підставі доказів, наявних в матеріалах даної справи.
А тому, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
       Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2019 року– залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                                 В.С. Городнича

Судді:                                                                         Т.П. Красвітна

                                                                        О.В. Лаченкова