ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 вересня 2020 року м. Харків

Справа № 645/2737/20
Провадження № 22-ц/818/4200/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого                Кругової С.С.,
суддів                        Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

Учасники справи :

Позивач: ОСОБА_1 ,
Відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні суду в місті Харкові 

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 3 липня 2020 року, ухвалене суддею Горпинич О.В.,

за позовом про стягнення додаткових витрат на утримання дитини,-

в с т а н о в и в :

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила стягнути ОСОБА_2 додаткові витрати у зв`язку з хворобою дитини у розмірі 2500 грн. щомісячно, на утримання доньки ОСОБА_3 до змін у стані здоров`я дитини та понесені позивачем витрати з надання правничої допомоги у розмірі 1000 грн.

Позов мотивований тим, що від подружнього життя з відповідачем має двох неповнолітніх дітей, у тому числі, відповідач по справі є батьком ОСОБА_3 , яка є інвалідом дитинства, оскільки має наступні захворювання: розлад аутентичного спектру, затримка психомовного розвитку, гіпоплазія хробака мозочка, гіпергомоцистеїнемія - органічне порушення центральної нервової системи, порок серця. Діти проживають разом з нею, відповідач доньками не цікавиться, та не надає їм матеріальної допомоги. Позивач отримує допомогу по інвалідності та догляду за дитиною інвалідом у розмірі 1900 грн., але даної суми не вистачає для постійного лікування і утримання хворої дитини, оскільки у доньки порок серця, вона була прооперована у квітні 2019 року, за своїм станом дуже слабка. Вказувала, що рекомендації лікарів наступні: необхідні три рази на тиждень відвідувати заняття у медичному закладі з логопедом та займатися сенсорікою. Тому, кожен тиждень витрачає на заняття 900 грн., а на місяць витрати на заняття складають 3600 грн. Лікарем також був призначений вітамінізований курс, вартість однією упаковки якого складає 2000 грн.. Позивач зазначала, що їй важко самій нести такі витрати, тому вона змушена звернутися до суду з даним позовом в інтересах дитини.

Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 03 липня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пов`язані із хворобою дитини одноразово у розмірі 2500 гривень 00 копійок. Стягнут з  ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 840 гривень 80 копійок. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позовні вимоги про стягнення додаткових витрат на утримання дитини в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача додаткових витрат на постійне лікування дитини в сумі 2500 грн., щомісячно, до зміни у стані здоров`я дитини, суд, на теперішній час, вважав дану вимогу необґрунтованою, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів додаткових витрат в сумі 2500 грн., щомісячно, адже жодний із письмових доказів не підтверджує тривалість, тобто протягом якого часу та в якій кількості необхідно відповідне лікування. При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат, але позивачем дані вимоги не виконані, тому вимоги щодо стягнення додаткових витрат щомісячно до зміни у стані здоров`я дитини, не доведені належними доказами. Також судом зазначено, що позивачем не надано належних, допустимих доказів на підтвердження понесених нею витрат на правову допомогу, а саме: не надано витягу з Договору про надання правової допомоги, квитанцію про сплату позивачем 1000 грн., докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.)

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_1  звернулася з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що сторони є батьками дитини ОСОБА_4 , яка є дитиною з інвалідністю, опікуном якої є позивач.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що надавала суду письмові докази про придбання нею вітамінних препаратів, платне обстеження, заняття у медичному закладі з логопедом сенсорікою вартістю на місяць 3600 грн., тобто суду були надані докази витрат на загальну суму 7400 грн. на місяць, без врахування харчування, проживання та інших витрат. На підставі цього вважає, що висновки суду про відсутність доказів на підтвердження позовних вимог необґрунтованими, тому просить рішення суду скасувати.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст.360 ЦПК України не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судовим розглядом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 , батьками ОСОБА_3 записані ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , сторони по справі. 

Матеріали справи не містять заперечень щодо проживання дітей з позивачем.

Згідно посвідчення серія НОМЕР_2 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є інвалідом дитинства.

З медичного висновку № 2.135 про дитину-інваліда віком до 18 років від 02.03.2018 року вбачається, що ОСОБА_3 має наступні захворювання: порушення обміну сірковмісних амінокислот, гіпергомоцистеїнемія, органічне ураження ЦНС (гіпоплазія хробака мозочка), вроджена вада серця.

Позивачем надано довідки Комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча лікарня № 5», згідно якої ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , спостерігається у МДЛ № 5 з 2016 року з діагнозом: інші розлади психологічного розвитку з порушенням мови, органічне ураження головного мозку.

Судом першої інстанції вказано, що в судовому засіданні був оглянутий висновок лікаря, в якому вказувалося про необхідність застосування дитині ОСОБА_3 препарат Медил гарт.

Товарним чеком № ЕМ-000345724 від 12.12.2019 року підтверджено придбання комплексу Thorne Research Methyl-Guard Plus для мозку 90 капсул, а також Р-5-Р Now Foods пиридоксальфосфат 50 мг. Вартість даних препаратів становить 2878 грн.

Згідно довідки Харківського міського Центру реабілітації молодих інвалідів та членів їх сімей «Право вибору» №2 від 28 лютого 2020 року вказувалося, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (діагноз: органічне ураження ЦНС, затримка психомовного розвитку, порушення обміну амінокислот, гіпоплазія мозочка), відвідує заняття спеціаліста по сенсорній інтеграції 5 днів на тиждень (20 занять на місяць), вартість занять 3000 грн. на місяць. 

Таким чином, загальна сума підтверджених позивачем додаткових витрат на дитину складає 5878 грн.

Також позивачем надано, розрахунок від 25.06.2020 року, складеного державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у м. Харкові, згідно якого ОСОБА_2 станом на 01.06.2020 року має заборгованості по аліментам в сумі 8696,28 грн.

Згідно з частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією Організації Об`єднаних Націй про права дитини (далі - Конвенція ООН про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, що було ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Статтями 18, 27 Конвенції ООН про права дитини визначено, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Вирішуючи питання стягнення аліментів, суд виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків щодо своєї дитини, передбаченого статтею 141 СК України, а також приділяє першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, відповідно до статті 3 Конвенції ООН про права дитини.

Згідно із частиною першою статті 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України, додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. 

Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Визначення обставин, що можуть бути визнані істотними, закон відносить до компетенції суду. У будь-якому разі істотними є такі обставини, як стан здоров`я, матеріальне становище відповідача, наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини, чоловіка, батьків, повнолітніх дітей тощо.

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Тобто суд вирішує, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний приймати участь в цих витратах, виходячи з матеріального та сімейного положення сторін та інших інтересів та обставин, що мають істотне значення, що визначаються так само, як і при стягнення аліментів відповідно до ст. ст. 181, 182 СК України.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів від 15 травня 2006 року за №3" роз`яснено, що до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично понесені або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Таким чином, законодавець пов`язує факт виникнення додаткових витрат з особливими обставинами, викликаними хворобою дитини, розвитком її здібностей тощо.

При цьому, вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.

Отже, як вірно зазначив суд першої інстанції, розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат.

Тобто, факт понесення додаткових витрат на дитину має бути документально підтверджений.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку правильного про наявність передбачених ст. 185 СК України підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткових витрат на утримання дитини.

Також, судова колегія вважає вірним стягнення вказаних витрат одноразово, оскільки матеріали справи не містять доказів, що позивач несе щомісяця додаткові витрати.

Так, довідка №2 від 28 лютого 2020 містить відомості про вартість занять у розмірі 3000 грн., але це не може свідчити про те, що позивач несе щомісяця саме в такому розмірі додаткові витрати і щомісяця з лютого 2020 року дитина відвідувала ці заняття на постійній основі, оскільки позов пред`явлено у травні місяці. До матеріалів справи долучено лише довідки про діагнози та рекомендації проходити заняття.

Також, матеріали справи не містять доказів, що лікарські препарати також купувались на постійній основі та призначені для прийому і надалі. 

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу судова колегія зазначає, що апеляційна скарга не містить жодних доводів на спростування висновків суду в цій частині.

Отже, суд першої інстанції встановивши всі фактичні обстави справи та дослідивши зібрані по справі докази, прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення додаткових витрат на дитину у визначеному розмірі одноразово.

За вище наведених обставин судова колегія вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для скасування судового рішення - відсутні, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків оскаржуваного рішення суду.

При цьому інші доводи апеляційної скарги відповідача є аналогічні аргументам відзиву і заперечень, які були досліджені судом першої інстанції із дотриманням норм матеріального і процесуального права та додаткового правового аналізу не потребують, а також на законність судового рішення не впливають і зводяться лише до переоцінки доказів по справі.

При вирішенні вказаної справи судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Частиною першою статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389,390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в: 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 3 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня проголошення, і протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду, у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        С.С. Кругова

Судді                                                                О.В. Маміна

                                                               О.Ю. Тичкова