Єдиний унікальний номер 227/4713/19 
Номер провадження 22-ц/804/2124/20        

Головуючий у 1 інстанції Здоровиця О.В.                                            Єдиний унікальний номер 227/4713/19 
Доповідач  Папоян В.В.                                                                            Номер провадження 22-ц/804/2124/20

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М        У К Р А Ї Н И

15 липня 2020 року Донецький апеляційний суд в складі:
судді-доповідача Папоян В.В. 
суддів Корчистої О.І., Мальованого Ю.М.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін  в м.Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 26 березня 2020 року у цивільній справі №227/4713/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за втрату частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів її виплати (головуючий у 1 інстанції суддя Здоровиця О.В., повний текст рішення складено 31 березня 2020 року), 

В С Т А Н О В И В :
У листопаді 2019 року позивач звернувся з позовом до АТ «Українська залізниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. В обґрунтування вимог зазначив, що він перебував в трудових відносинах з відповідачем до 17.07.2017 року. При звільненні відповідач не здійснив повний розрахунок. Просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з  березня по липень 2017 року у розмірі 20643,58 грн. (з урахуванням вже здійсненого утримання податків та інших обов`язкових платежів), а також компенсацію за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати за період з березня по липень 2017 року у розмірі 5423,83 грн.
Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 26 березня 2020 року позовні вимоги було задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі за березень-липень 2017 року у розмірі 23430,02 грн. та компенсацію втрати частини грошових доходів у розмірі 266,47 грн., а всього 23696,49 грн. з зобов`язанням утримати з цієї суми податки та інші обов`язкові платежі. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, відмовивши у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не в повному обсязі з`ясовані обставини справи, а висновки суду не відповідають встановленим по справі обставинам. Рішення суду фактично ґрунтується на припущеннях, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості по заробітної плати перед позивачем. Суд безпідставно прийняв до уваги докази позивача щодо розміру заборгованості з заробітної плати, так як її нарахування не здійснювалося через відсутність первинних документів. Надані позивачем розрахунки виготовлені на непідконтрольній території та є оформленими з порушенням вимог закону. Відповідач не має можливості підтвердити інформацію щодо фактичного виконання робіт працівником а також розміру нарахованих йому сум. 
Відповідно до ст. 368 та ч.ч.1, 3 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні без повідомленням учасників справи.
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 14 липня 2020 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Оскільки апеляційним судом не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі та зважаючи на те, що предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, що стосується трудових відносин, ціна позову у якій не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розгляд якої відповідно до п.1 ч.4 ст. 274 ЦПК України здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні з наступних підстав.
Відповідно до ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Спірні правовідносини врегульовані Кодексом Законів про Працю України, Законом України «Про оплату праці», відповідно до яких врегульовано порядок нарахування та виплати заробітної плати працівникам, з якими укладено трудовий договір. 
Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, закріплено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибiр роботи, на справедливі i сприятливі умови працi та на захист вiд безробiття.
Частиною 3 статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 1); в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством (стаття 33). 
Відповідно до ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.
Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що згідно записів в трудовій книжці АТ-VIII №5464771 позивач працював на різних посадах у відділеннях ДП «Донецька залізниця», зокрема у Локомотивному депо Ясинувате-Західне машиністом електровоза. Згідно наказу №303 від 15.04.2016 року Локомотивне депо Ясинувате-Західне реорганізоване шляхом злиття у ВП «Ясинуватське локомотивне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». 
Наказом начальника СП «Донецька дирекція залізничних перевезень»  від 17.03.2017 року № 236/ДНД було встановлено початок простою у всіх виробничих підрозділах дирекції з 20.03.2017 року. Пунктами 2 - 4 цього наказу визначено, що на час простою встановити щоденний режим роботи згідно діючих Правил внутрішнього трудового розпорядку та зобов`язати всіх працівників дирекції, які заходяться у простої, з`являтися на свої робочі місця, та розписуватися на початку та наприкінці робочого дня в «Журналі обліку приходу - уходу працівників, які знаходяться на простої». Призначено відповідальними за облік працівників, які знаходяться на простої. За пунктом 6 наказу на весь період простою працівникам в табелі обліку використання робочого часу проставляти літерний код «П». Згідно з пунктом 8 наказу оплату за час простою не з вини працівника провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи.
Згідно наказу начальника ВП «Ясинуватське локомотивне депо» №326 від 10.05.2017 року «Про встановлення неповного робочого тижня» з 01.06.2017 року позивачу було встановлено неповний робочий тиждень з додатковими вихідними днями понеділок, вівторок, середа, п`ятниця, згідно ст. 56 КЗпП України з оплатою згідно відпрацьованому часу.
Відповідно до табелів обліку використання робочого часу за період з березня по липень 2017 року (які підписані відповідальною особою ОСОБА_2 ,начальником відділу кадрів ОСОБА_3 ., Керівником структурного підрозділу Сильченко О.С., в.о. головного бухгалтера Лутченко К ОСОБА_4 ) убачається, що позивач у березні 2017 року відпрацював 12 днів, та 10 днів перебував у простої, у квітні - 19 днів простою, у травні - 6 днів простою та 14 днів переведення на неповний робочий день, у червні - 3 дні простою та 17 днів переведення на неповний робочий день, у липні - 8 днів простою. Літерним кодом «П» зазначено: у березні 10 днів, у квітні – 19 днів, у травні – 6 днів, у червні – 3 дні.
Дані щодо днів виходу та днів знаходження позивача у простої, зазначені у табелях, співпадають з даними, що зазначені у розрахункових листках.
Згідно з наказом (розпорядженням) СП «Донецька дирекція залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» про припинення трудового договору № 35593/Дн-ОС  від 10.07.2017 ОСОБА_1 (табельний номер 2529) з 17.07.2017 року звільнений з посади машиніста електровоза цеху експлуатації локомотивів оборотного депо Іловайськ ВП «Ясинуватське локомотивне депо» за п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату, про що також зроблений запис у його трудовій книжці. Згідно із наказом про припинення трудового договору при звільненні позивачу сплачується компенсація за 32 дні відпустки та вихідна допомога у розмірі одного середньомісячного заробітку. Даний наказ підписаний в.о. начальника дирекції залізничних перевезень Подлузьким В.О.
Вказані обставини справи підтверджуються матеріалами справи.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, посилаючись на ст. 21 Закону України «Про оплату праці», ст.115, 116 КЗпП України, виходив з того, що з боку відповідача має місце порушення строків виплати заробітної плати позивача та має місце заборгованість по заробітній платі за березень-липень 2017 року.
Апеляційний суд частково погоджується з таким висновком та зазначає наступне.
Зі змісту положень ст. ст. 84, 113 КЗпП України та положень ст. 12 Закону України «Про оплату праці» убачається, що норми і гарантії в оплаті праці, передбачені зазначеними нормами є мінімальними державними гарантіями які застосовуються для захисту прав найманого працівника. 
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. 
Відповідно до ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.
Поняття «простій» законодавчо дано у ст. 34 КЗпП України і визначено як призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.
Отже, виходячи з положень Кодексу Законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.
Оплата за час простою проводиться з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою в робочі дні (зміни) згідно графіку роботи. 
З матеріалів справи убачається, що оклад (тариф) позивача (табельний номер 2529) становив 31,48 грн.
Частина перша цієї статті 116 КЗпП України визначає,  що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
У разі звільнення працівника йому також виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 83 КЗпП України).
Згідно ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.
Відповідно до наказу № 5593-ОС від 10.07.2017 року передбачена виплата позивачу одноразової грошової допомоги та компенсації за невикористану відпустку.
Відповідачем не оспорюється  факт перебування з позивачем у трудових відносинах та звільнення його саме 17 липня 2017 року, також не оспорюється наявність наказів про простій та звільнення. 
Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що позивачем не надано доказів на підтвердження його позовних вимог, оскільки право позивача на отримання спірних виплат підтверджується матеріалами справи. У тому числі наказом «Про припинення трудового договору» № 5593-ОС від 10.07.2017, табелями обліку використання робочого часу. В матеріалах справи відсутні будь-які належні докази щодо недостовірності відомостей, викладених в табелях обліку, які оформлені відповідно діючого трудового законодавства за підписом керівника структурного підрозділу, заступника начальника дистанції з кадрових питань, бухгалтера. Відповідачем не надано до  суду доказів, що на час складання вказаних документів посадові особи, які посвідчили відомості викладені у табелі не мали відповідних повноважень.
Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.
На підтвердження того, що у позивача виникло право на отримання винагороди за виконану ним роботу, а також, що з квітня по липень 2017 року йому нараховувалася заробітна плата, яка не виплачена на момент звернення до суду з даним позовом, ним були надані розрахункові листи, згідно яких  за квітень 2017 року було нараховано 3249,57 грн., до виплати -  2584,01 грн., за травень - 1004,81 грн., до виплати -  799 грн., за червень 2017 року - 513,10 грн., до виплати -  408 грн., за липень - 15843,62 грн., до виплати - 12677,49 грн. 
Апеляційний суд не приймає до уваги посилання відповідача на науково-правовий висновок Торгівельно-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року, оскільки належна оплата праці є конституційним правом людини та наявність викладених обставин може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язань проте не звільняє роботодавця від обов`язку здійснювати оплату праці та належно виконувати передбачені чинним законодавством гарантії.
Посилання відповідача, що відсутність первинної документації унеможливлює нарахування позивачу оплати за час простою, не заслуговують на увагу, зазначені обставини були досліджені судом першої інстанції, який відхиляючі заперечення відповідача обґрунтовано виходив з того, що  обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на роботодавці, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати.
Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини. Які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).
Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Поняття доказів розкрито у частині першій  статті 76 ЦПК України. Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.
За змістом ст. ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно положень ст. ст. 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. Позивачем доведено наявність права на отримання певних сум та відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження факту своєчасного розрахунку з працівником та на спростування факту наявності заборгованості. Відсутність документації не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати, оскільки відповідачем не надано належних доказів щодо виплати позивачу заробітної плати за вказаний період. 
У даному випадку саме відповідач повинен довести сплату належних позивачу сум та відсутність заборгованості перед ним. 
Та щодо доводу апеляційної скарги про неналежність поданих позивачем доказів, які не є первинними документами, та неможливість  стягнення заявлених сум через відсутність первинних документів, суд апеляційної інстанції зазначає, що  письмові докази, зокрема наказ «Про припинення трудового договору», табелі обліку використання робочого часу, розрахункові листи (табуляграми), які були досліджені судом з додержанням норм процесуального права, не спростовані відповідачем.  Ані до суду першої, ані апеляційної інстанції відповідачем не було надано будь-яких належних доказів щодо недостовірності відомостей, викладених в табелях обліку, які оформлені відповідно до діючого трудового законодавства, чи що на час складання цих документів відповідальні особи не мали повноважень.
Щодо довідки про доходи № 1525/2 від 03.12.2019 року, згідно якої відповідач не має заборгованості перед позивачем, то апеляційний суд зазначає, що не може прийняти її у якості належного доказу. оскільки вона суперечить сукупності інших доказів у справі.
Таким чином, посилання відповідача, що відсутність первинної документації унеможливлює нарахування позивачу сум, щодо яких виник спір, не приймаються судом апеляційної інстанції з огляду на те, що зазначені обставини були досліджені судом першої інстанції, який, відхиляючи заперечення відповідача, обґрунтовано виходив з того, що  обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на роботодавці, а не на працівникові. За цих обставин відсутність на підприємстві первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати.
Отже, ураховуючи, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду попередньої інстанції про задоволення позову щодо стягнення заробітної плати за період з квітня по липень 2017 року, оскільки факт роботи позивача у спірний період, наявність та розмір заборгованості відповідач не спростував  належними доказами.
Однак апеляційний суд зазначає, що не можна погодитися з висновком суду щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за березень 2017 року з огляду на наступне.
У матеріалах справи наявні Індивідуальні відомості про застраховану особу форми ОК-5, де міститься інформація про нарахування за березень 2017 року позивачу заробітної плати у сумі 5250,46 грн. (яка співпадає з сумою нарахованої заробітної плати, зазначеною у розрахунковому листі за березень 2017 року), за квітень-липень нарахувань не було.  Убачається, що нарахування було здійснено за 31 день, тобто за повний місяць. 
Відповідно до частин 2, 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі).
Частиною 2 ст. 24 вказаного Закону визначено, що банки приймають від платників єдиного внеску, зазначених у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, платіжні доручення та інші розрахункові документи на видачу (перерахування) коштів для виплати заробітної плати, на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок, та здійснюють видачу (перерахування) зазначених коштів лише за умови одночасного подання платником розрахункових документів про перерахування коштів для сплати відповідних сум єдиного внеску або документів, що підтверджують фактичну сплату таких сум у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Національним банком України та центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.
В Індивідуальних відомостях про застраховану особу форми ОК-5 які надані до суду на позивача вбачається, що страхові внески за березень 2017 року сплачені. Тобто відсутні підстави вважати, що нараховані працівнику грошові кошти за оплату праці у березні 2017 року не виплачені. Сама по собі інформація про розмір нарахованої заробітної плати не є належним підтвердженням того, що заробітна плата за березень 2017 року не виплачена.
Також в матеріалах справи наявний видатковий касовий ордер № 374 від 15 серпня 2017 року, згідно якого позивачем отримано 1933,51 грн. заробітної плати за першу половину березня 2017, що підтверджується його особистим підписом.
Таким чином, факт невиплати заробітної плати позивачу за березень 2017 року спростовується наявними у справі доказам, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні у частині розміру заборгованості з невиплаченої заробітної плати, що підлягає стягненню на користь позивача, а саме необхідно задовольнити позовні вимоги у частині стягнення заборгованості по заробітній платі за квітень-липень 2017 року у розмірі 20 611,10 грн.
Відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (стаття 1). 
Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. 
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) (стаття 2). 
Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3). 
Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4). 
Оскільки затримка у виплаті належної позивачу заробітної плати складає більше одного місяця, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати» має право на компенсацію втрати частини грошових доходів.
Відповідно до пунктів 4, 5 «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. 
Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом (пункт 4).
Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (пункт 5). 
Згідно вище зазначеного, компенсації мала нараховуватися по дату ухвалення рішення судом першої інстанції. Однак оскільки позивачем було заявлено позовні вимоги щодо виплати компенсації за період по липень 2017 року, а відповідно до ч. 2 ст.  264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а також з урахуванням того, що позивач не оскаржує судове рішення у тому числі у частині стягнення компенсації, то апеляційний суд зазначає, що судом першої інстанції було вірно визначено період, за який нараховувалась компенсація.
Проте розраховуючи суму компенсації втрати частини грошових доходів, суд першої інстанції не врахував, що позовні вимоги щодо сплати заборгованості із заробітної плати за березень 2017 року не доведені позивачем та не підлягають задоволенню.
Таким чином, рішення суду першої інстанції у частині стягнення суми компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням термінів її виплати підлягає зміні, та на користь позивача необхідно стягнути 174,57 грн. 
Суд першої інстанції також вірно зазначив, що заборгованість по оплаті простою за спірний період у сумі 12671,62 грн., заборгованості з виплати компенсації за невикористані дні відпустки  у сумі 6833,70 грн., та вихідної допомоги у сумі 6299,41 грн. підлягає виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, що відповідно до ст. 14.1.180, ст. 18, ст. 162.1.3, ст. 168 Податкового кодексу України є обов`язком податкового агента, яким є відповідач.
Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Згідно ч.13 ст. 141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.
Задовольняючі апеляційну скаргу відповідача частково, апеляційний суд, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України та того, що позивач звільнений від сплати судового збору як особа, що подала позов про стягнення заробітної плати, з урахуванням ставок судового збору, передбачених ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави суму судового збору у розмірі 510,52 грн. за подання позовної заяви та компенсувати відповідачу за рахунок держави витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги пропорційно до задоволених вимог у розмірі 386,83 грн. за подання апеляційної скарги.
Відповідно до ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
З урахуванням викладеного апеляційний суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь держави різницю у сплаті судового збору у розмірі 123,69 грн. 
Керуючись статтями 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.
Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 26 березня 2020 року в частині стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі, компенсації  втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати та розподілу судових витрат змінити, викласти абзаци другий, третій та п`ятий рішення у наступній редакції:
«Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за квітень-липень 2017 року в загальному розмірі 20611,10 грн. (двадцять тисяч шістсот одинадцять гривень 10 коп.) та компенсацію втрати частини грошових доходів у розмірі 174,57 грн. (сто сімдесят чотири гривні 57 коп.), а всього 20785,67 грн. (двадцять тисяч сімсот вісімдесят п`ять гривень 67 коп.). 
Зобов`язати Акціонерне товариство «Українська залізниця» при виплаті ОСОБА_1 доходу у розмірі 20785,67 грн. утримати з цієї суми податки та інші обов`язкові платежі.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в розмірі 123,69 грн. (сто двадцять три гривні 69 коп).» 
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

            Судді:                                                                                     В.В. Папоян

О.І. Корчиста

Ю.М. Мальований