Ухвала
14 липня 2020 року
м. Київ
справа № 675/1742/19
провадження № 61-9666ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ізяславського районного суду від 24 березня 2020 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 25 травня 2020 року у справі за позовом Комунального підприємства «Ізяславтепломережа» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії,
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2019 року Комунальне підприємство «Ізяславтепломережа» (далі - КП «Ізяславтепломережа») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії.
Позов обґрунтовувало такими осбставинами. 24 січня 2014 року ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 . Жодних дій, спрямованих на укладення договору про постачання теплової енергії з КП «Ізяславтепломережа», не вчинив.
15 жовтня 2014 року ОСОБА_1 , не дотримуючись належного порядку та за відсутності документального підтвердженого дозволу, відключився від теплових стояків, знявши радіатори у всіх кімнатах квартири. 16 жовтня 2014 року він повідомив про такий факт самовільного відключення від централізованого опалення позивача та Комунальне підприємство «Житлосервіс», в результаті чого оглянуто квартиру та складено відповідний акт.
17 жовтня 2014 року КП «Ізяславтепломережа» надіслало ОСОБА_1 лист, в якому запропоновано привести систему централізованого опалення до попереднього стану та повідомлено про те, що плата за послуги за теплопостачання буде й надалі нараховуватись.
Згідно з пунктами 24, 25 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, однак відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Проте самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.
Відповідач відключення від внутрішньобудинкових мереж централізованого опалення і від постачання гарячої води провів самовільно без залучення відповідної монтажної організації. Неправомірність дій ОСОБА_1 щодо самовільного відключення від системи централізованого опалення підтверджується відповідною постановою, якою на останнього накладено адміністративне стягнення за статтею 150 КУпАП.
Порушення порядку відключення від системи теплопостачання та правомірність здійснення нарахування оплати за надані послуги постачання теплової енергії, внаслідок чого відповідач зобов`язаний проводити їх оплату, підтверджується рішеннями Ізяславського районного суду Хмельницької області від 18 грудня 2014 року у справі № 675/2779/14-ц та від 28 липня 2015 року у справі № 675/115/15-ц.
Ураховуючи наведене, позивач просив суд стягнути на його користь з ОСОБА_1 42 426,25 грн заборгованості за послуги з постачання теплової енергії за період з 01 вересня 2016 року до 01 серпня 2019 року.
Рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 24 березня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Ізяславтепломережа» заборгованість за послуги з постачання теплової енергії у розмірі 42 426,25 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що матеріали справи не містять доказів, які вказували б на ту обставину, що поданий позивачем розрахунок суми заборгованості не відповідає тарифам, встановленим рішеннями виконавчого комітету Ізяславської міської ради Ізяславського району Хмельницької області за послуги з постачання теплової енергії у період з 01 вересня 2016 року до 01 серпня 2019 року, а тому є підстави для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за послуги з постачання теплової енергії.
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 25 травня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 24 березня 2020 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.
У липні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої). 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України. 
Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); справи про розірвання шлюбу; справи про захист прав споживачів, ціна позову яких не перевищує двохсот п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України). 
Ціна позову у цій справі становить 42 426,25 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн*100=210 200 грн). 
Отже, відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України справа є малозначною.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Заявник посилається на те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а справа має дня нього виняткове значення.
Проте у цій справі указане не свідчить, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки заявник не обґрунтував яке саме питання права має таке значення для правозастосовчої практики.
Доводи касаційної скарги також не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. Незгода заявника з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, є підстави для відмови у відкритті касаційного провадження.
Керуючись частинами шостою, дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, 
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ізяславського районного суду від 24 березня 2020 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 25 травня 2020 року у справі за позовом Комунального підприємства «Ізяславтепломережа» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові. 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             В. В. Яремко
                                                                                                                        А. С. Олійник 
                                                                                                                        С. О. Погрібний