ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2020 р.	Справа № 524/8552/17	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Любчич Л.В.
суддів: Спаскіна О.А. ,  П`янової Я.В. 
за участю секретаря судового засідання  Медяник А.О. 
          розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18.03.2020, суддя  Кривич Ж.О., вул.Першотравненва 29/5, м.Кременчук, 39600, повний текст складено 18.03.2020 по справі № 524/8552/17
          за позовом    Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1  
          до     Кременчуцької міської ради Полтавської області                     
          про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
          У листопаді 2017 року Фізична особа – підприємець ОСОБА_1 ( далі – ФОП ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Кременчуцької міської ради Полтавської області ( далі – Кременчуцька МР Полтавської обл., відповідач), в якому просив:
           - скасувати п. 4 рішення Кременчуцької МР Полтавської обл. від 13.10.2017 «Про надання та відмову в наданні дозволу на розроблення технічних документів із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) юридичним та фізичним особам в м. Кременчуці»;
           - зобов`язати Кременчуцьку МР Полтавської обл. на черговій сесії міської ради розглянути повторно заяву ФОП ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення технічних документів із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) земельної ділянки площею 1590 кв.м. для експлуатації та обслуговування тимчасової відкритої автостоянки по АДРЕСА_1 . 
          Рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука від 18.03.2020 у задоволенні позовних вимог відмовлено. 
          Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ФОП ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування фактичних обставин справи просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
          В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки оскаржуване рішення відповідача ґрунтується на помилкових висновках уповноваженого органу про закінчення строку дії (30.06.2005) договору про право тимчасового користування землею № 463 від 10.07.2000,  обов`язковість набуття права оренди землі на земельних торгах, а також про невідповідність місця розташування тимчасової відкритої автостоянки містобудівній документації, які є підставами для відмови у наданні дозволу на розроблення технічної документації відповідно до ст.118 Земельного Кодексу України ( далі – ЗК України). 
          Вказав, що строк дії договору сплинув не 30.06.2005, а 23.05.2006, оскільки договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації, а враховуючи те, що 23.05.2006 та 23.05.2011 (зі спливом 5 річного терміну користування земельною ділянкою) від Кременчуцької міської ради письмових заперечень не надходило, договір було автоматично пролонговано до 23.05.2011 та до сьогодні відповідно. 
          Зауважив, що він є власником об`єкта нерухомості на спірній земельній ділянці а тому вона не підлягає продажу на земельних торгах, відповідно до ч. 2 ст.134 ЗК України. Затверджений акт державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництва об`єкта в експлуатацію – відкритої автостоянки по АДРЕСА_1 , заг. площею 1590 кв.м. засвідчує наявність на спірній земельній ділянці нерухомого майна, а відсутність запису в електронному реєстрі речових прав на нерухоме майно не може свідчити про відсутність факту належного набуття права власності на нього. 
          Зазначив, що Планом зонування території міста, затвердженого рішенням Кременчуцької міської ради Полтавської області «Про затвердження плану зонування території (зонінгу) м.Кременчука» від 30.09.2014 визначено, що на території спірної земельної ділянки переважним видом використання є будівництво житлових будинків, а в якості супутніх видів використання допускається облаштування майданчиків для тимчасового зберігання автомобілів. Крім того, Управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Кременчуцької МР в листі № 28/10/2527 від 19.09.2017 жодних зауважень чи невідповідностей наміру містобудівній ситуації не висловило, а тому спірна земельна ділянка відповідає вимогам щодо місцерозташування. 
          Наголосив, що повноваження відповідача щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою не є дискреційними, посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 23.05.2018 у справі № 825/602/17.
          Вказав, що висновок суду першої інстанції про те, що відмова уповноваженого у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою фактично не створює перешкод для подальшого отримання земельної ділянки у власність або користування із посиланням на правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 31.01.2018 у справі №814/741/16, постанові від 14.03.2018 у справі № 804/3703/16, є хибним, оскільки у постанові від 17.12.18 у справі № 509/4156/15-а Верховний Суд відступив від такого правового підходу, зазначивши протилежне. 
           06.04.2020 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду витребувано справу №524/8552/17 з Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області.
           12.05.2020   ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду відкрито апеляційне провадження по справі №524/8552/17.
           23.06.2020 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду закінчено підготовку та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.
           26.06.2020 на адресу суду від Кременчуцької МР Полтавської обл. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. 
           06.07.2020 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду задоволено клопотання відповідача про розгляд справи в режимі відеоконференції. 
           14.09.2020 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, яке направлене на адресу суду засобами електронного зв`язку, залишено без розгляду, у зв`язку із відсутністю електронного цифрового підпису. 
           Апеляційна скарга розглянута у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції згідно приписів ст. 195, 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).
          Відповідно до ч. 1-3 ст.308 КАС України cуд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
          Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
          Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
          Колегія суддів, вислухавши суддю–доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які сторони посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
          Судовим розглядом встановлено обставини, які не оспорені сторонами.
           30.06.2000 рішенням ВК Кременчуцької МР №1251 затверджено проект відведення земельної ділянки ФОП ОСОБА_1 (тимчасова відкрита автостоянка по АДРЕСА_1 ), надано йому в тимчасове довгострокове користування, строком на 5 років (на умовах оренди) земельну ділянку загальною площею 1590 кв.м. для будівництва, експлуатації і обслуговування тимчасової відкритої автостоянки по АДРЕСА_1 з орендною платою у розмірі 3% від грошової оцінки землі щорічно.
           10.07.2000 між Кременчуцькою МР та ФОП ОСОБА_1 укладено договір № 463 на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), відповідно до умов якого земельна ділянка загальною площею 0,1590 надана на умовах оренди строком на 5 років для будівництва, експлуатації і обслуговування тимчасової відкритої автостоянки по АДРЕСА_1 .
           27.07.2000 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю м.Кременчука надано ФОП ОСОБА_1 дозвіл на виконання будівельних робіт № 667В.
           29.11.2000 тимчасова відкрита автостоянка по АДРЕСА_1 прийнята в експлуатацію, про що зазначено в акті державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об`єкта в експлуатацію.
           07.07.2015 на IХ сесії Кременчуцької МР VІ скликання прийнято рішення «Про необхідність дострокового внесення змін до генерального плану міста Кременчука» у зв`язку з необхідністю першочергового забезпечення учасників бойових дій земельними ділянками для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва згідно з вимогами Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
           07.07.2017 на ХХV сесії Кременчуцької МР VІІ скликання прийнято рішення «Про затвердження внесення змін до плану зонування території (зонінгу) міста Кременчука».
           13.10. 2017 рішенням Кременчуцької МР Полтавської обл. «Про надання та відмову в наданні дозволу на розроблення технічних документів із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) юридичним та фізичним особам в м. Кременчуці» відмовлено ФОП ОСОБА_1 в наданні дозволу на розроблення технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі, площею 1590 кв.м. для експлуатації та обслуговування тимчасової відкритої автостоянки по по АДРЕСА_1 загальною площею 1590 кв.м., у зв`язку із закінченням  30.06.2005 терміну дії договору на право тимчасового користування землею за № 463 від 10.07.2000, обов`язковістю набуття права оренди землі на земельних торгах відповідно до ст. 134 ЗК України та невідповідністю місця розташування тимчасової відкритої автостоянки містобудівній документації.
          Не погодившись з таким рішенням відповідача ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом.
          Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення позовних вимог.
          Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає.
          Згідно з ч.2 ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
          Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель урегульовано ЗК України.
          Підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності визначені ст. 116 ЗК України.
          Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
          За змістом положень частини 1 і 3 статті 124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.
          Частиною 2 статті 123 ЗК України передбачено, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
          Згідно з абз. 1 ч. 3 ст. 123 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
          Так, вищезазначеною нормою визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
          Судовим розглядом встановлено, що позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення технічних документів із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості)земельної ділянки, на якій розташована автостоянка по АДРЕСА_1 , у зв`язку із невідповідністю місця розташування даної тимчасової відкритої автостоянки вимогам містобудівної документації, обов`язковістю набуття права оренди землі на земельних торгах (відповідно до ст.134 ЗК України) та закінченням 30.06.2005 терміну дії договору на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) №   463 від 10.07.2000.
          Так, однією з підстав для відмови відповідача у надані дозволу на розроблення проекту землеустрою позивачу слугувала невідповідність місця розташування бажаної земельної ділянки, на якій розташована тимчасова відкрита автостоянка, вимогам містобудівної документації, а саме Плану зонування території (зонінгу) м.Кременчука, за яким земельна ділянка по АДРЕСА_1 частково відноситься до перспективної житлової зони ПЖ   - 4 – зона розміщення перспективної багатоповерхової житлової забудови ( 5-9 поверхів) та частково до зони транспортної інфраструктури ТР-2 зона вулиць, в межах червоних ліній вулично-дорожньої мережі (червоні лінії бул.Автокразівського).
          Колегія суддів зауважує, що постановою Верховного Суду від 03.11.2019 по справі №1640/2862/18 визнано законним рішення Кременчуцької МР Полтавської області від 07.07.2015 «Про необхідність дострокового внесення змін до генерального плану міста Кременчука» та від 07.09.2017 «Про затвердження внесення змін до плану зонування території (зонінгу) міста Кременчука ( далі – План зонування), що з урахуванням ч.4 ст.78 КАС України свідчить про відсутність необхідності доказування його правомірності при розгляді даної справи. 
          Як вбачається зі змісту відповіді ВК Кременчуцької МР Управління містобудування та архітектури № 28-14/1012 від 25.05.2018 переважні види використання території ( ПЖ – 4) передбачають розташування житлових будинків 5-9 поверхів (окремо розташовані або заблоковані); житлових будинків 10 і вище поверхів (відповідно до розробленої містобудівної документації або містобудівного розрахунку в якості архітектурних акцентів; закладів соціально-культурного, торговельно-побутового обслуговування; загальноосвітніх та спеціалізованих учбових закладів всіх типів; окремо розмішених, вбудовано-прибудованих дитячих закладів ( дошкільних, шкільних, позашкільних спортивних), в т.ч. зблокованих з початковими школами; скверів, бульварів, озеленених територій; приміщень ( залів зустрічей та зборів) багатоцільового та спеціалізованого призначення; бібліотек; виставкових зал; спортивних майданчиків; тренажерних залів; аптек; амбулаторій; консультативних медичних закладів; поштових відділень; телефонних та телеграфних станцій; закладів громадського харчування; ресторанів, кафе, їдалень в окремо розміщених будівлях; магазинів товарів повсякденного попиту в окремо розташованих будівлях.
          До супутніх видів використання ПЖ-4 належать: магазини першого рівня обслуговування на перших поверхах багатоквартирних будинках або прибудовані; заклади побутового обслуговування на перших поверхах або прибудовані; майданчики для тимчасового зберігання автомобілів; будинки та споруди інженерно-технічної інфраструктури, що призначені для обслуговування даної зони; тимчасове розміщення окремо розташованих та зблокованих металевих гаражів для осіб, які мають спеціальні пільги; майданчики господарські, ігрові майданчики і спортивні майданчики; дозволяється збереження існуючих секційних і блокованих ( 1-4 поверхових будинків в районах реконструкції); тимчасові кіоски та павільйони різних типів роздрібної торгівлі та обслуговування; майданчики для вигулу собак.
          Переважними видами використання території (ТР-2) є зупинки громадського транспорту з кіосками продажу проїзних квитків; наземні пішохідні переходи; підземні пішохідні переходи; інженерне устаткування та обладнання, що забезпечують безпеку руху (турнікет, освітлення, світлофори, дорожні знаки, розмітка проїзної частини, транспортні перетини в одному рівні. 
          Супутні види використання (ТР-2) встановлюють можливість розміщення інформаційної реклами; малих архітектурних форм декоративно-технологічного призначення; велосипедних доріжок; тротуарів; хідників; зелених насаджень спеціального призначення. 
           За наслідком системного аналізу порядку використання вказаної земельної ділянки, колегія суддів зазначає, що супутні види використання зони ПЖ-4 передбачають можливість розташування майданчиків для тимчасового розташування автомобілів. 
          Однак, враховуючи, що бажана земельна ділянка частково відноситься до зони транспортної інфраструктури ТР-2, яка не передбачає можливості розташування на ній автостоянки, колегія суддів вважає правильним висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для скасування оскаржуваного рішенн відповідача, яким відмовлено позивачу у наданні дозволу на розроблення технічних документів із землеустрою. 
          Доводи апелянта про помилковість висновків уповноваженого органу про закінчення строку дії (30.06.2005) договору про право тимчасового користування землею № 463 від 10.07.2000 та обов`язковість набуття права оренди землі на земельних торгах колегія суддів не бере до уваги, оскільки для обґрунтованої відмови уповноваженого органу у наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою необхідною та достатньою умовою є наявність однієї підстави, наведеної у вичерпному переліку ч.3 ст.123 ЗК України, якою, як підтверджено в ході судового розгляду, є невідповідність місцярозташування бажаної земельної ділянки вимогам містобудівної документації. 
          Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
          Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний  з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
          Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
          Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи позивача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
          Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
          Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
          Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
          З урахуванням наведеного вище, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відтак, відсутні підстави для його скасування.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 березня 2020 року по справі № 524/8552/17  залишити без змін  .
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Головуючий суддя 	(підпис)	Л.В. Любчич	
Судді	(підпис)  (підпис) 	О.А. Спаскін    Я.В. П`янова   	
Повний текст постанови складено  24.09.2020.