ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/11659/19                                        Суддя (судді) першої інстанції: Костенко Д.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 вересня 2020 року                                                                      м. Київ
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого - судді Земляної Г.В.
суддів:                    Мєзєнцева Є.І., Файдюка В.В.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1  
на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 квітня 2020 року
у справі №640/11659/19 (розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін)
за позовом ОСОБА_1 
до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :
У червні 2019 року ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (надалі - відповідач), в якому просив суд: 
- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 27.05.2019 №113427/03;
- здійснити переведення позивача з пенсії по інвалідності на пенсію державного службовця;
- зобов`язати відповідача призначити, нарахувати та виплатити позивачу з 23.05.2019 пенсію державного службовця відповідно до ст. 37 Закону України від 16.12.1993 №3723-ХІІ "Про державну службу" у розмірі 60% від грошового забезпечення, зазначеного у довідці від 17.05.2019 №25.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначено, що позивач має ІІ групу інвалідності і стаж державної служби понад 20 років, тому має право на пенсію по інвалідності згідно із Законом України "Про державну службу" 1993р., у зв`язку з чим звернувся до відповідача із заявою 23.05.2019. Відповідач у листі від 27.05.2019 відмовив позивачу у задоволенні його заяви з мотивів не досягнення ним необхідного пенсійного віку (62 роки), відсутністю стажу на посаді державної служби не менше 10 років. Вважає, що таке рішення суперечить п.п. 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 10.12.2015 №889-VIII "Про державну службу", ст. 37 Закону України від 16.12.1993 №3723-ХІІ "Про державну службу". При цьому посилається на постанову Верховного Суду від 13.02.2019 №822/524/18. 
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 квітня 2020 року у задоволенні позовних вимог адміністративний позов ОСОБА_1 - відмовлено повністю. 
Не погодившись з зазначеним судовим рішенням позивачем (надалі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій останній просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 квітня 2020 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов у повному обсязі. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ`єктивність рішення суду, порушення судом норм матеріального права. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що п.8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII передбачено, що стаж державної роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється в порядку та на умовах, встановлених чинним на той час законодавством, тобто до 01 травня 2016 року. На момент набрання чинності Законом України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII, а саме: станом на 01 травня 2016 року, позивач мав понад 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців та має загальний трудовий стаж роботи понад мінімально визначений законом, що дає йому право на пенсію державного службовця. Відповідно до Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 травня 1994 року № 283 до стажу державної служби зараховується робота (служба), зокрема, час служби на посадах інших органів управління військових формувань. Таким чином, позивач має право на призначення йому пенсію державного службовця згідно зі ст. 37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ. 
Відповідачем надано письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому останній зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято у відповідності до вимог законодавства, а апеляційна скарга апелянта є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. 
Представником позивача надано відповідь на відзив, в якій звертає увагу про наявність у позивача стажу на посаді державної служби понад 20 років, зауважує на тому, що військова служба зараховується до стажу державної служби, а також зазначив, що закон не пов`язує нарахування пенсії по інвалідності з такою умовою, як досягнення пенсійного віку.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга апелянта підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог - скасуванню, з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що позивач є інвалідом ІІ групи і має пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни, що підтверджується копією посвідчення від 12.03.2018 року Серія НОМЕР_1 , виданого Управлінням праці та соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації (стор. 13 том І).
Згідно з копією довідки ГУ ПФУ в м. Києві від 02.05.2019 року №7501 позивач отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (стор. 14 том І).
Позивач звернувся до відповідача із заявою від 23.05.2019 року щодо переходу на пенсію за віком по Закону України "Про державну службу", у задоволенні якої відповідач відмовив, про що повідомив позивачу листом від 27.05.2019 року №113427/03 (стор. 15 том І).
Згідно з копією даного листа, яка наявна у справі, підставою відмови є те, що станом на 01.05.2016 року позивач не мав 10 років стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, та не досяг встановленого законодавством пенсійного віку (62 роки). Право на пенсію за цим Законом позивач мати не буде, так як стаж його роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби складає 2 р. 8 м. 8 д. станом на 01.05.2016 року. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням відповідача, позивач звернувся до адміністративного суду за захистом своїх прав.
Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що період проходження позивачем служби в Збройних Силах не зараховується до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії відповідно до  ст. 37 Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII. Таким чином, оскільки стаж роботи позивача на посадах, роботах на яких дає право на призначення пенсії відповідно до п.10, 12 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про державну службу" №889-VIII від 10 грудня 2015 року становить 2 років 8 місяців 8 дні та на момент звернення на посадах державної служби позивач не працював, тому Пенсійний фонд діяв у відповідності до вимог законодавства.
Колегія суддів не погоджується частково з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для  задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Умови пенсійного забезпечення державних службовців до 01 травня 2016 року визначалися Законом України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ (надалі - Закон № 3723-ХІІ).
Відповідно до ч. 1 ст.37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абз.1 ч.1  ст.28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Згідно із ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.
Абз. 1 ч. 1 ст.28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачає, що мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.
До 01 травня 2016 року (дата набрання чинності Законом України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VІІІ) право на пенсію державного службовця мали особи, які:
а) досягли певного віку та мають передбачений законодавством страховий стаж;
б) мали стаж державної служби не менш як 10 років, та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців; а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.
Після 01 травня 2016 року, відповідно до ст.90 Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VІІІ пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Колегія суддів звертає увагу на те, що законодавець визначив певні умови, за дотримання яких у осіб зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ.
Зокрема, відповідно до п.10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VІІІ державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст.25 попереднього Закону та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Згідно із п.12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VІІІ для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст.25 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ в порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Таким чином, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VІІІ передбачено, що за наявності у особи станом на 01 травня 2016 року певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
З системного аналізу вказаних правових норм можна дійти висновку про те, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ після 1 травня 2016 року є дотримання сукупності вимог, визначених ч.1 ст.37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ і Прикінцевих та перехідних положень України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VІІІ, а саме: щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.
Отже, після 01 травня 2016 року (дата набрання чинності Законом України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VІІІ) зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до ст.37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений п.10, 12  Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VІІІ та мають передбачені ч.1  ст.37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ  вік і страховий стаж.
Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального викладена у зразковому рішенні Верховного Суду від 4 квітня 2018 року по справі № 822/524/18 та у постанові Верховного Суду від 26 червня 2018 року по справі № 676/4235/17, від 10 квітня 2019 року по справі №607/2474/17.
Крім того, ст. 46 Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII визначені особливості стажу державної служби, зокрема у пункті 2 зазначено, що до стажу державної служби зараховуються, зокрема, час перебування на посадах, на яких присвоюються військові та спеціальні звання.
Відповідно до п. 6 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2016 року № 229, стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності Законом України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII обчислюється відповідно до п.8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII.
Згідно з п. 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.
Отже, у спірних правовідносинах необхідно керуватися Порядком обчислення стажу державної служби, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 травня 1994 року № 283.
Як вбачається з матеріалів справи, відмова у призначенні позивачу пенсії за віком відповідно до закону України "Про державну службу" мотивована недостатністю стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби та те, що на день набрання чинності Законом України "Про державну службу" №889-VIII позивач не займав посаду, віднесену до відповідних категорій посад державних службовців.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що Верховний Суд у постанові від 03 липня 2018 року по справі №569/350/17 дійшов висновку, що незалежно від того, чи працювала особа станом на день набрання чинності Закону України "Про державну службу" №889-VIII на державній службі, за наявності у особи станом на 01 травня 2016 року певного стажу держслужби, така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України "Про державну службу" №3723-ХІІ, але за певної додаткової умови - у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, що відповідачем не враховано до стажу державної служби період проходження строкової служби в лавах Радянської армії та проходження строкової служби в Збройних Силах України період з 12.05.1985 року по 21.08.2013 рік.
Для призначення пенсії державного службовця відповідно до Закону № 3723-ХІІ стаж державної служби обраховується відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок обчислення стажу державної служби" від 03 травня 1994 року № 283 (надалі - Порядок №283).
Відповідно до абз. 5 п. 3 Порядку №283 до стажу державної служби включається також час військової служби у Збройних Силах та інших військових формуваннях.
Крім того, згідно з абзацом 2 ч. 1 ст. 8 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 N 2011-XII  час перебування громадян України на військовій службі зараховується до страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
В розумінні ч. 1 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Відповідно до статей 29,61 Конституції Української РСР від 20.04.1978 року з метою захисту соціалістичних завоювань, мирної праці радянського народу, суверенітету і територіальної цілісності держави створено Збройні Сили СРСР і встановлено загальний військовий обов`язок.
З 1991 року з набуттям незалежності України та прийняттям відповідного українського законодавства, відповідні правові інститути були реформовані в елементи забезпечення суверенітету незалежної України Збройні Сили України та загальний військовий обов`язок громадян України (згідно зі змінами до Конституції України Законом № 2480-12 від 19.06.1992 та у подальшому ст.ст. 17,65 Конституції України від 28.06.1996).
Як вбачається з копії трудової книжки позивача, що в 12 травня 1985 - 21 серпня 2013 року він проходив службу в Збройних Силах України, запис №10 (стор. 18 том І).
Отже, проходження позивачем військової служби у лавах Збройних Сил СРСР та в Збройних Силах України є тотожними за своєю природою видом суспільної діяльності (державною службою особливого характеру на користь держави, правонаступництво за якою проголосила Україна) та тягне аналогічні правові наслідки.
З аналізу матеріалів справи та норм права, колегія суддів доходить висновку, що період перебування позивача на строковій військовій службі з 12.05.1985 року по 21.08.2013 рік, підлягає зарахуванню до стажу державної служби.
Аналізуючи вищенаведені правові норми та фактичні обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що позивач станом на 01 травня 2016 року досяг необхідного віку, має необхідний страховий стаж роботи, та має не менш як 20 років стажу державної служби, таким чином набув права на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України "Про державну службу" №3723-ХІІ  на підставі п.10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" №889-VIII, а тому відмова зарахувати позивачу відповідний період до стажу державної служби, що дає право на пенсію відповідно до ст.37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ є протиправною.
В даному випадку підлягають задоволенню позовні вимоги позивача, шляхом визнання протиправних дій Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови зарахувати ОСОБА_1 стаж служби в Збройних Силах України з 12 травня 1985 року по 21 серпня 2013 року до стажу державної служби, що дає право на пенсію відповідно до  ст.37 Закону України від 16 грудня 1993 року №3723-ХП "Про державну службу".
В частині позовних вимог щодо здійснення переведення позивача з пенсії по інвалідності на пенсію державного службовця, колегія суддів вважає, що в даному випадку відповідачем не було розглянуто в повному обсязі заяву позивача від 23.05.2019 року, а отже в даному випадку підлягають задоволенню позовні вимоги, шляхом зобов`язати повторно розглянути заяву позивача та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків постанови по даній справі.
Щодо позовних вимог зобов`язати відповідача призначити, нарахувати та виплатити позивачу з 23.05.2019 пенсію державного службовця відповідно до ст. 37 Закону України від 16.12.1993 №3723-ХІІ "Про державну службу" у розмірі 60% від грошового забезпечення, зазначеного у довідці від 17.05.2019 №25, колегія суддів вважає їх передчасними.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального, що призвело до неправильного вирішення справи. У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу апелянта задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - скасувати та прийняти рішення, яким  задовольнити позовні вимоги позивача частково.
Частиною 1 ст. 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За змістом частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Таким чином апеляційна скарга апелянта підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі про задоволення позовних вимог частково.
Керуючись статями 9, 34, 242, 243, 246, 250, 308, 310, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331  Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,  

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 квітня 2020 року - скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги  ОСОБА_1 - частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови зарахувати ОСОБА_1 стаж служби в Збройних Силах України з 12 травня 1985 року по 21 серпня 2013 року до стажу державної служби, що дає право на пенсію відповідно до ст.37 Закону України від 16 грудня 1993 року №3723-ХП "Про державну службу".
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.05.2019 року та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків викладених у постанові по даній справі.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, зазначених у п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Головуючий суддя:                                                                                Г. В. Земляна

Судді:                                                                                           Є. І. Мєзєнцев
                                                                                                    
                                                                                                              В. В. Файдюк