ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 вересня 2020 року 
м. Київ
справа № 1340/4056/18
адміністративне провадження № К/9901/33848/19
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Мельник-Томенко Ж. М.,
суддів - Жука А. В., Мартинюк Н. М.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про виплату заробітної плати, провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04.02.2019 (суддя - Лунь З. І.) і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.11.2019 (колегія суддів у складі: Улицького  В. З., Довгої О. І., Запотічного І. І.),
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їхнє обґрунтування
У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (далі - відповідач, ГУ ДМС України у Львівській області), в якому, із урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути з відповідача на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 50  641,39 грн, моральну шкоду в сумі 20  000,00 грн та судові витрати.
Позовні вимоги мотивовано тим, що постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.07.2018 рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20.03.2018 у справі № 813/3603/17 в частині задоволення позовних вимог скасовано та прийнято нову постанову, якою позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ ГУ ДМС України у Львівській області від 20.11.2017 №  423-к/тр «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу з питань громадянства управління з питань громадянства, паспортизації та реєстрації ГУ ДМС України у Львівській області з 21.11.2017. Стягнуто з ГУ ДМС України у Львівській області на його  користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 28  002,48  грн. Позивач вважає, що рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20.03.2018 у справі №  813/3603/17 підлягало негайному виконанню в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на рівнозначній посаді начальника відділу з питань громадянства управління з питань громадянства, паспортизації та реєстрації ГУ ДМС України у Львівській області. Вважає, що наказ відповідача від 16.04.2018 не свідчить про виконання судового рішення, оскільки згідно з цим наказом його поновлено не на рівнозначній посаді, а на останній, з якої його звільнили. Також вважає, що згідно з статтею 236 Кодексу законів про працю України він має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу за весь час невиконання рішення суду. 
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Львівський окружний адміністративний суд рішенням від 04.02.2019, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.11.2019, позов задовольнив частково: стягнув з ГУ ДМС України у Львівській області на користь ОСОБА_1 8591,00 грн за час затримки виконання рішення суду з 21.03.2018 по 15.04.2018. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.
Судові рішення мотивовано тим, що невиконання відповідачем рішення суду, що підлягало негайному виконанню, призвело до порушення охоронюваних трудовим законодавством прав ОСОБА_1 , захист яких можливий, зокрема, шляхом стягнення середнього заробітку за час затримки виконання такого рішення. При цьому, розмір середнього заробітку ОСОБА_1 за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі за період з 21.03.2018 до 15.04.2018 становить 8591,67 грн, оскільки рішення суду від 20.03.2018 по справі № 813/3603/17 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді виконано 16.04.2018 шляхом видачі наказу № 136-к/тр. Крім того, суди дійшли висновку, що позивачем не доведено, що бездіяльністю відповідача щодо не проведення своєчасно з ним відповідних розрахунків, йому було заподіяно моральну шкоду, а саме: не надано належних пояснень доказів того, в чому полягає моральна шкода, якими доказами вона підтверджується (наявність душевних переживань, погіршення стану здоров`я тощо), наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідача та заподіянням їй шкоди, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір моральної шкоди тощо. При цьому, суди зазначають, що сам по собі факт протиправної поведінки відповідача не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди. Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що позовна вимога про відшкодування позивачу моральної шкоди у зв`язку із бездіяльністю відповідача задоволенню не підлягає.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги
Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Доводи касаційної скарги аналогічні викладеним у апеляційній скарзі. 
Позиція інших учасників справи
Відповідач у відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.
Рух касаційної скарги
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20.01.2020 відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04.02.2019 і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.11.2019.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 01.09.2020 зазначену адміністративну справу призначив до розгляду в попередньому судовому засіданні.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20.03.2018 у справі №  813/3603/17 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправними дії дисциплінарної комісії ГУ ДМСУ у Львівській області щодо надання висновку від 12.07.2017 № 31 та пропозиції стосовно звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу з питань громадянства управління з питань громадянства, паспортизації та реєстрації ГУ ДМСУ у Львівській області. Визнано незаконним та скасовано наказ ГУ ДМС України у Львівській області від 20.11.2017 № 423-к/тр «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на рівнозначній посаді начальника відділу з питань громадянства управління з питань громадянства, паспортизації та реєстрації ГУ ДМСУ у Львівській області з 20.03.2018 з урахуванням положення про відділ та функціональних обов`язків начальника. Рішення суду в частині поновлення позивача на посаді начальника відділу з питань громадянства управління з питань громадянства, паспортизації та реєстрації ГУ ДМСУ у Львівській області звернено до негайного виконання. В решті позовних вимог відмовлено.
Наказом ГУ ДМС у Львівській області від 16.04.2018 № 136-к/тр ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника відділу з питань громадянства управління з питань громадянства, паспортизації та реєстрації ГУ ДМСУ у Львівській області з 20.03.2018.
Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.07.2018 рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20.03.2018 у справі № 813/3603/17 в частині задоволення позовних вимог скасовано та прийнято нову постанову, якою позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ ГУ ДМС України у Львівській області від 20.11.2017 № 423-к/тр «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу з питань громадянства управління з питань громадянства, паспортизації та реєстрації ГУ ДМС України у Львівській області з 21.11.2017. Стягнуто з ГУ ДМС України у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 28  002,48  грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Постанова суду набрала законної сили 12.07.2018.
Наказом ГУ ДМС у Львівській області від 14.08.2018 № 355-к/тр ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника відділу з питань громадянства управління з питань громадянства, паспортизації та реєстрації ГУ ДМСУ у Львівській області з 21.11.2017 на підставі рішення Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.07.2018 у справі № 876/3493/18.
Таким чином, позивач вважає, що період затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі включає 109 робочих днів та починається з наступного дня після винесення постанови Львівського окружного адміністративного суду, а саме з 21.03.2018 по дату, що передує його поновленню на роботі 28.08.2018. 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Релевантні джерела права й акти їхнього застосування
За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України; у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду з цим позовом) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За приписами частини другої статті 14 КАС України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Відповідно до статті 370 КАС України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. 
Пунктом 3 частини першої статті 371 КАС України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
Згідно з частиною сьомою статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Статтею 236 КЗпП України визначено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Приписами статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-XI «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-XI), яким до окремих положень  Кодексу адміністративного судочинства України унесені зміни.
Водночас пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-XI передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають застосуванню правила статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. При цьому, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. 
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
Перевірка законності судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, згідно зі статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, здійснюється виключно у частині застосування норм матеріального та процесуального права.
Переглянувши рішення судів попередніх інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд зазначає таке.
Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (стаття 235 КЗпП України).
Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів громадян і держави.
Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.
Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.
Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після  оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.
Виконання рішення вважається  закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою-підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.
За змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20.03.2018 у справі № 813/3603/17 позивача поновлено на рівнозначній посаді начальника відділу з питань громадянства управління з питань громадянства, паспортизації та реєстрації ГУ ДМС України у Львівській області з 20.03.2018 з урахуванням положення про відділ та функціональних обов`язків начальника.
Листами № 4601.9-8296/4601.1-18 та № 4601.9-8298/4601.1-18 від 20.04.2018 ГУ ДМС України у Львівській області повідомляло ОСОБА_1 про поновлення його на посаді, а також про те, що йому необхідно невідкладно прибути до відділу управління персоналом ГУ, а саме з: трудовою книжкою, службовим посвідченням, паспортом та військовим квитком для ознайомлення з наказом про поновлення на посаді та оформлення відповідних документів.
Зазначені листи направлялися відповідачем одночасно на дві адреси за місцем проживання ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_1 та у АДРЕСА_2 . Позивачем не заперечувалися вказані вище адреси як місце його проживання.
Таким чином, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що посада начальника відділу з питань громадянства управління з питань громадянства, паспортизації та реєстрації ГУ ДМС України у Львівській області, є тією самою посадою, з якої позивача було звільнено, відтак підпадає під критерії рівнозначної посади, про яку йшлося у рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 20.03.2018 у справі № 813/3603/17.
Отже, наказ відповідача від 16.04.2018 № 136-к/тр про поновлення позивача на посаді начальника відділу з питань громадянства управління з питань громадянства, паспортизації та реєстрації ГУ ДМС України у Львівській області видано правомірно на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20.03.2018 у справі № 813/3603/17.
Крім того, судами попередніх інстанцій встановлено, що рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20.03.2018 у справі № 813/3603/17 скасовано згідно з постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.07.2018, і, зокрема, ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника відділу з питань громадянства управління з питань громадянства, паспортизації та реєстрації ГУ ДМС України у Львівській області з 21.11.2017.
Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.07.2018 відповідачем виконано відповідно до наказу ГУ ДМС України у Львівській області від 14.08.2018.
З огляду на наведене, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що поновлення позивача на роботі на посаді начальника відділу з питань громадянства управління з питань громадянства, паспортизації та реєстрації ГУ ДМС України у Львівській області згідно з постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.07.2018, також спростовує той факт, що наказом від 16.04.2018 позивача було поновлено не на рівнозначній, а на тій самій посаді, з якої його було звільнено.
Отже, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що рішення суду від 20.03.2018 по справі № 813/3603/17 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді виконано 16.04.2018 шляхом видачі відповідного наказу № 136-к/тр.
Відтак, позивач має право відповідно до статті 236 КЗпП України на виплату йому середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення за період з 21.03.2018 по 15.04.2018.
Таким чином, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що невиконання відповідачем рішення суду, що підлягало негайному виконанню, призвело до порушення охоронюваних трудовим законодавством прав ОСОБА_1 , захист яких можливий, зокрема, шляхом стягнення середнього заробітку за час затримки виконання такого рішення. 
Питання правильності обрахунку суми стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення не є предметом касаційного оскарження, а тому в силу вимог частини першої статті 341 КАС України не аналізуються Судом. 
Щодо вимоги позивача про стягнення з ГУ ДМС України у Львівській області на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 20 000,00 гривень, Суд звертає увагу на таке.
Приписами статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що суд не врахував факту незаконного звільнення з посади, що підтверджено судовими рішеннями, а також те, що близько року він не мав можливості працювати, забезпечувати свою сім`ю та утримувати двох неповнолітніх дітей.  
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що позивачем не доведено, в чому безпосередньо полягає завдана йому моральна шкода, та з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
В контексті зазначеного колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на приписи статті 6 КАС України, за якими суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Із зазначеного слідує, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.
Поняття доказів наведено у статті 72 КАС України, відповідно до якої доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до статей 73, 74 КАС України, надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.
Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.
Із врахування вищезазначених правових норм, колегія суддів зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.
Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.
Зважаючи на те, що позивачем не надано належних доказів, що підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, та не доведено причинно-наслідковий зв`язок з предметом позову, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині. 
Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень і погоджується з висновками судів попередніх інстанцій у цій справі.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Оцінюючи доводи касаційної скарги, Суд виходить з того, що судами попередніх інстанцій надано належну правову оцінку доводам, викладеним у позовній заяві та запереченнях проти позову, а також наведеним сторонами під час судового розгляду справи. Жодних нових доводів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваних судових рішень, в касаційній скарзі не зазначено.
Частиною першою статті 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Ураховуючи вищенаведене, відповідно до частини першої статті 350 КАС України, Суд касаційної інстанції вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки судами не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.
З огляду на викладене, висновки судів першої та апеляційної інстанцій є правильними, обґрунтованими, підстави для скасування судових рішень відсутні.
Висновки щодо розподілу судових витрат
Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України, якщо суд касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Перелік випадків, за яких здійснюється розподіл судових витрат наведений у статях 139,140 КАС України.
З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність підстав, наведених у статтях 139,140 КАС України, судові витрати не розподіляються.
Керуючись пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №460-IX та статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04.02.2019 і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.11.2019 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.

Судді	Ж.М. Мельник-Томенко А.В. Жук  Н.М. Мартинюк