КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

                                                      Апеляційне провадження № 22-ц/824/10851/2020
                                                                                                             Справа № 752/21117/17

П О С Т А Н О В А

Іменем     України
 
17 вересня 2020 року                                                                                             м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач),  Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Мазура Ю.Ю. в м. Київ 15 квітня 2020 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -
в с т а н о в и в :
 
В жовтні 2017 року позивач ПАТ «КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, просив стягнути із ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 29925,82 грн. та судові витрати.
Заявлені вимоги мотивував тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 25 серпня 2009 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 3200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.п. 3.2, 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua/terms/pages/70, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. 
При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Однак у порушення умов договору свої зобов`язання відповідач не виконала, внаслідок чого станом на 30 червня 2017 року має заборгованість в розмірі 29925,82 грн., з яких 882,48 грн. - заборгованість за кредитом, 23642,11 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3500 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 250 грн. - штраф (фіксована частина), 1401,23 грн. - штраф (процентна складова).
 
Рішенням Голосіївського міськрайонного суду м. Києва від 15 квітня 2020 року в позові ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
 
Позивач АТ КБ «ПриватБанк», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Голосіївського міськрайонного суду м. Києва від 15 квітня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що позивачем до суду надана копія анкети-заяви, у якій зазначені персональні дані і вся інформація, необхідна для отримання картки. Відповідачем вказана інформація про себе заповнена особисто, також з копії анкети-заяви чітко вбачається, що позичальник висловив згоду про укладення договору та особистим підписом засвідчив, що приєднується до Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», які розміщені на офіційному сайті в мережі інтернет і які разом із Пам?яткою клієнта та тарифами складають договір банківського обслуговування, зі змінами Умов та правил надання банківських послуг зобов`язався ознайомлюватися самостійно на офіційному сайті банку. Тобто, з моменту підписання фізичною особою заяви між банком та клієнтом був укладений договір в порядку ч. 1 ст. 634 ЦК України шляхом приєднання клієнта до запропонованого банком договору. Після підписання анкети-заяви відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку «Універсальна», на яку встановлено початковий кредитний ліміт. Сторонами при укладенні кредитного договору були досягнуті усі його істотні умови. Відповідач після отримання картки здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи. Активація ним картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору на визначених ними умовах про надання та обслуговування платіжних карток. 
Вказував, що свідченням визнання угоди відповідачем є факт користування картковим рахунком та використання карткових коштів згідно ч. 2 ст. 642 ЦК України, а із наданої до суду виписки по руху коштів чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт, відповідач неодноразово знімав кредитні кошти через банкомат, купував продукти харчування, ліки, сплачував комунальні послуги, здійснював перерахування на інші рахунки, поповнював рахунок в терміналі самообслуговування, а отже й отримав кредитну картку, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. Крім того, кредитний ліміт є поновлювальною кредитною лінією, тобто відповідач може використовувати кредитні кошти, погашати заборгованість та знову користуватися кредитними коштами. Таким чином, сума заборгованості за тілом кредиту постійно змінюється в залежності від використання відповідачем кредитних коштів та внесення ним платежів на погашення заборгованості.
Зазначав, що в даному випадку відповідач, підписуючи анкету-заяву, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, висловив свою згоду з формою договору та його умовами. Суд не перевірив розрахунок заборгованості та доводи банку про те, що позичальник користувався грошовими коштами, виконував умови кредитного договору протягом декількох років, частково сплачуючи заборгованість за договором, у тому числі відсотки, пеню та комісії, а отже визнав свої зобов`язання за угодою та розміри встановлених обов`язкових платежів. Суд мав перевірити факт виконання кредитного договору, на що посилався позивач, що може свідчити про визнання договірних правовідносин, що випливає з позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 11 вересня 2019 року по справі № 153/1334/16-ц.
 
В додаткових поясненнях до апеляційної скарги, які надійшли до суду 29 липня 2020 року, позивач вказував, що приєднання до Умов та Правил дозволяє в подальшому користуватися усіма банківськими послугами без укладання окремого договору. На виконання умов укладеного між сторонами договору про надання банківських послуг від 25 серпня 2009 року банком видано, а ОСОБА_1 отримано кредитну картку, яка в подальшому була перевипущена.
Спростовував висновки суду, що банком було подано анкету-заяву, яка містить лише особисту інформацію відповідача, оскільки в дійсності сторони в цій анкеті-заяві дійшли згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору.
Вказував, що банком було надано довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», з підписом відповідача і датою отримання.
 
Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
 
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Разом із тим рішення суду першої інстанції в повній мірі даним вимогам закону не відповідає.
 
Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що на а. с. 7 міститься копія анкети-заява ОСОБА_1 від 25 серпня 2009 року про виявлення бажання отримати на своє ім`я кредитку.
Своїм підписом в анкеті-заяви ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що ознайомлена і згода з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. Своїм підписом вона підтверджує факт отримання нею інформації про умови кредитування в ПриватБанку, а також його місцезнаходження. Вона згодна з тим, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею і банком договір про надання банківських послуг.
В нижній частині анкети-заяви позичальником обрано варіант картки «Кредитка «Універсальна», «55 днів пільгового періоду», кредитний ліміт в сумі 1000 грн., валюта - українська гривня, базова відсоткова ставка за кредитом 2,5 % річних в місяць на залишок заборгованості.
Також банком надано копію довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (а. с. 8), Умови і Правила надання банківських послуг (а. с. 9 - 14), копію паспорту позичальника (а. с. 15).
На а. с. 4 - 6 міститься розрахунок заборгованості за договором б/н від 25 серпня 2009 року, укладеного між ПриватБанком та ОСОБА_1 , станом на 30 червня 2017 року, згідно якого заборгованість за кредитом - 882,48 грн., заборгованість за процентами 23642,11 грн., в тому числі несплачені проценти на поточну заборгованість 37,16 грн., несплачені проценти на прострочену заборгованість 23604,95 грн., нарахована комісія 3500 грн., заборгованість по судовим штрафам 1901,23 грн., разом 29925,82 грн.
В травні 2020 року до суду надійшли направлені позивачем виписка за договором ОСОБА_1 , довідка про видачу кредитних карток, довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, Умови і правила надання банківських послуг, копія наказу про внесення змін до договірної бази по платіжним карткам, споживчому кредитуванню і в депозитні договори (а. с. 66 - 89).
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відмовляючи в позові АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив із того, що факту укладення кредитного договору, суми кредитної заборгованості, розміру відсотків, під які видавався кредит, та строку дії кредитного договору не встановлено, відтак позовні вимоги є недоведеними і такими, що задоволенню не підлягають.
 
Апеляційний суд не може погодитися із даними висновками, оскільки судом першої інстанції залишено поза увагою назву анкети-заяви «Виявляю бажання оформити на своє ім`я кредитку», підписаної ОСОБА_2 25 серпня 2009 року, та заповнені нею графи, що свідчать про домовленість сторін щодо умов кредитного договору: розмір кредитного ліміту (1000 грн.), тип обраної картки (кредитка «Універсальна, 55 днів пільгового періоду»), валюта кредиту (гривні), базова процентна ставка за кредитом (2,5 % на місяць на залишок заборгованості), в нижній частині анкету зазначено номер виданої картки, а у верхній - підпис і дата позичальника про отримання картки та ПІН-коду до неї (а. с. 7 зворот).
 
Вказаним обставинам і доказам, наявним в матеріалах справи, суд першої інстанції належної оцінки не надав і дійшов передчасних висновків про недоведеність факту укладення кредитного договору, відтак рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, а висновки суду, викладені в рішенні, не відповідають обставинам справи, з урахуванням наведеного рішення суду першої інстанції не вважається законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.
 
Вирішуючи по суті позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості, апеляційний суд виходить із наступного.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
 
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
 
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
 
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
 
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
 
З позовом про визнання недійсним кредитного договору б/н від 25 серпня 2009 року ОСОБА_1 до суду не зверталася.
 
Крім того, з розрахунку заборгованості і виписки по рахунку, наданим банком, вбачається, що відповідач користувалась кредитними коштами та періодично здійснювала погашення кредиту. Доказів на спростування вказаного розрахунку ОСОБА_1 не надано, як не надано і доказів погашення заборгованості.
 
При цьому апеляційний суд приймає до уваги, що в заяві-анкеті від 25 серпня 2009 року ОСОБА_1 своїм підписом підтвердила отримання кредитної картки № НОМЕР_1 і ПІН-коду до неї, а на а. с. 72 знаходиться довідка АТ КБ «ПриватБанк» про видані клієнту картки, із якої вбачається, що 20 квітня 2010 року ОСОБА_1 перевипущено картку з терміном дії до березня 2014 року.
                                                  
Отже, оскільки тіло кредиту в розмірі 882,48 грн. позичальником повернуто не було, банк отримав право на задоволення своїх вимог кредитора шляхом стягнення заборгованості в зазначеному розмірі та відсотки за користування кредитом в розмірі 30 % річних, розмір яких погоджено в анкеті-заяві, і які згідно розрахунку заборгованості за період із 25 серпня 2009 року по 31 березня 2014 року (термін дії картки) складають 121,52 грн. грн.
 
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
 
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
 
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
 
Таких висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року в справі
№ 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року в справі
№ 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).
 
Оскільки позивачем не надано доказів перевипуску кредитної картки на подальші періоди після 31 березня 2014 року, передбачені умовами договору підстави на стягнення відсотків за користування кредитом відсутні, і враховуючи, що вимог про стягнення 3 % річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України позивачем не заявлялось, в іншій частині позовні вимоги про стягнення заборгованості за процентами задоволенню не підлягають.
 
Вирішуючи позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за пенею та комісією в розмірі 3500 грн. та штрафів в розмірі 1901,23 грн., апеляційний суд враховує наступне.
 
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
 
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
 
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
 
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
 
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
 
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
 
Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору неустойка поділяється на встановлену законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірну (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
 
У заяві позичальника від 25 серпня 2009 року відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
 
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник) і процентів за користування кредитом, стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за пенею і комісію, а також штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.
 
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємні частини спірного договору.
 
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо неустойки (пені, штрафів), комісії та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
 
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження
№ 6-16цс15).
 
Апеляційний суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (04 жовтня 2008 року) до моменту звернення до суду з указаним позовом (14 грудня 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
 
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.
 
При цьому, згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
 
Апеляційний суд вважає, що довідка про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка міститься в матеріалах даної справи, не містить підпису відповідача з розшифровкою прізвища та ініціалів, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 25 серпня 2009 року шляхом підписання заяви-анкети, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
 
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.
 
Враховуючи, що довідка про умови кредитування не персоніфікована, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги і додаткових пояснень до неї, що довідка містить особистий підпис ОСОБА_1 та дату 25 серпня 2009 року, і що суд мав застосувати постанову Верховного Суду від 04 грудня 2019 року в справі № 750/6058/17-ц, а не постанову від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.
 
З наведених підстав, апеляційний суд приходить до висновку про те, що банк не довів, що саме надані ним Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мав на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно брав на себе зобов`язання зі сплати штрафів за неналежне виконання зобов`язання.
 
Враховуючи наведене, апеляційний суд не погоджується із доводами апеляційної скарги про необхідність застосування висновків Верховного Суду в постановах від 07 березня 2018 року по справі № 755/18246/15-ц та від 06 лютого 2018 року по справі № 755/2720/16-ц.
 
Отже, вимоги банку щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по процентам за користування кредитом після 31 березня 2014 року у розмірі 23520,59 грн., заборгованості за пенею і комісією у розмірі 3500 грн., а також штрафів - 1901,23 грн. не підлягають задоволенню у зв`язку з їх безпідставністю через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві від 25 серпня 2009 року, оскільки витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який викладений на банківському сайті не може вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.
 
З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову про стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 882,48 грн. та заборгованості за процентами в розмірі 121,52 грн., всього 1004 грн.
 
При поданні позову АТ КБ «ПриватБанк» понесено судові витрати в розмірі 1600 грн. (а. с. 21), при поданні апеляційної скарги - 2400 грн. (а. с. 103).
 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує із відповідача на користь позивача судові витрати за подання позову і апеляційної скарги пропорційно до їх задоволення в розмірі 134 грн.
 
Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
 
Рішення Голосіївського міськрайонного суду м. Києва від 15 квітня 2020 року скасувати та прийняти нову постанову.
 
Позов Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
 
Стягнути із ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ІПН НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (м. Київ вул. Грушевського 1-д код ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за кредитним договором б/н від 25 серпня 2009 року в розмірі 1004 грн. та судові витрати в розмірі 134 грн. 
 
В іншій частині позову Акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» відмовити.
 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

 
              Судді :