Номер провадження: 22-ц/813/3599/20 
Номер справи місцевого суду: 520/125/15-ц
Головуючий у першій інстанції Бескровний  Я. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09.07.2020                                                                                         м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого Сєвєрової Є.С.,
суддів: Ващенко Л.Г., Колеснікова Г.Я.,
за участю секретаря – Чепрас А.І.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – Київська районна адміністрація Одеської міської ради
відповідач –Комунальне підприємство «ЖСК Чорноморський»
третя особа–Департамент житлового комунального господарства Одеської міської ради
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 травня 2018 року у складі судді Бескровного Я.В.,
встановив:
У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Київської районної адміністрації Одеської міської ради та КП «ЖСК Чорноморський» про визнання права постійного користування квартирою та зобов`язання укласти договір найму житлового приміщення. Позов обґрунтовано тим, що на підставі посвідчення на тимчасове відселення до маневрового житлового фонду міста від 22.06.1990, яке було видано матері позивача ОСОБА_2 , він постійно мешкає в квартирі АДРЕСА_1 на період проведення капітального ремонту у будинку АДРЕСА_2 . Матір позивача померла у 2012 році, у зв`язку з чим позивач просив суд визнати за ним право постійного користування квартирою АДРЕСА_1 та зобов`язати відповідачів укласти з ним договір найму жилого приміщення за вказаною адресою.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23 травня 2018 року в позові відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачем не доведено факту повідомлення позивача та його матір про завершення ремонту квартири АДРЕСА_3 . КП «Домоуправління №18» було порушено житлові права позивача невиконанням обов`язку передбаченого п. 3.1 рішення виконкому Одеської міської ради від 15.08.2013 №324 «Про впорядкування діяльності комунального підприємства «Домоуправління №18», яким відповідачу було доручено в шестимісячний термін провести заходи з підготовки документів, які є підставою для оформлення приватизаційних документів, відповідно до ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», а саме укладення договорів найму на жилі приміщення у житлових будинках, зазначених у додатку 1 до цього рішення. Крім того, позивачу у спадковому порядку перейшли усі права та обов`язки його матері. Скаржник також зазначив, що у нього відсутнє будь-яке інше житло, в якому він мав би можливість реалізувати своє конституційне право на наявність достатнього рівня житлових умов та має всі законні підстави для укладення договору найму житла. В свою чергу, КП «ЖСК Чорноморський», якому передано на баланс будинок, не заперечувало проти задоволення позову, а Київською районною адміністрацією Одеської міської ради та Департаментом житлового комунального господарства Одеської міської ради не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про неможливість укладення такого договору. Фактично скаржник з 1990 року до теперішнього часу продовжує постійно проживати в даній квартирі та несе всі обов`язки квартиронаймача.
У відзиві на апеляційну скаргу КП «ЖСК Чорноморський» просило рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що скаржник не перебував на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, щодо нього не приймалося рішення про надання житлового приміщення та не видавався ордер на вселення до спірного приміщення. Твердження скаржника про те, що він постійно проживав у спірному приміщенні, а також ніс обов`язки квартиронаймача є неправдивим. Надання скаржнику права володіння та користування квартирою АДРЕСА_1 без відповідного рішення власника про надання житлового приміщення та без ордеру порушує права та інтереси територіальної громади міста в особі Одеської міської ради щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами комунальної власності-житловим фондом.
Київська районна адміністрація Одеської міської ради у відзиві на апеляційну скаргу просила відмовити в її задоволенні, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
16.07.2018 від апелянта надійшли письмові пояснення до апеляційної скарги в яких останній зазначив, що він народився у 1990 році, тобто в спірному житлі та в період коли ордерний порядок вселення в спірне житло не був передбачений. Отже, позивач вселився у вказану квартиру на законних підставах, за наявності посвідчення, і до виникнення ситуації щодо приватизації житла проживав у квартирі тривалий час на законних підставах та ніхто на вказану квартиру не претендував.
В судове засідання 07.07.2020 учасники справи не з`явилися, заяв про відкладення розгляду справи не надали. Справа перебуває в провадженні суду з 2015 року, в апеляційній інстанції судові засідання неодноразово відкладалися за заявами ОСОБА_1 .
Враховуючи, що справа тривалий час перебуває на розгляді в суді, за час розгляду справи позивач декілька раз звертався з клопотанням про відкладення розгляду справи, проте в жодне судове засідання він не з`явився з 2018 року, його явка судом обов`язковою не визнавалася, суд вирішив розглянути справи без участі сторін. 
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. 
Дослідивши доводи наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд послався на те, що право на проживання позивача у спірній квартирі походить від права ОСОБА_2 на проживання в квартирі по АДРЕСА_2 за договором піднайму, укладеного на 5 років та є тимчасовим. Позивач не навів законних підстав для визнання за ним права постійного проживання у спірній квартирі, ордеру, який дає право на постійне проживання, на вселення його в спірну квартиру не видавалося, а тому позивач не набув права на постійне користування нею.
З вказаним висновком апеляційний суд погоджується в повній мірі з огляду на таке. 
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 у 1990 році була прописана за договором піднайму на 5 років за адресою: АДРЕСА_4 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_2 народився син ОСОБА_1 .
У зв`язку з проведенням капітального ремонту квартири АДРЕСА_3 , у червні 1990 року ОСОБА_2 видано посвідчення на тимчасове відселення в маневрений житловий фонд міста Одеси у квартиру АДРЕСА_1 .
Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 19.03.2009 №207 «Про створення фонду житла для тимчасового проживання» квартира АДРЕСА_1 була віднесена для використання під маневрений житловий фонд.
На підставі виданого посвідчення ОСОБА_2 разом зі своїм сином ОСОБА_1 вселилася тимчасово без реєстрації у квартиру АДРЕСА_1 .
У зв`язку з тимчасовим відселенням до квартири АДРЕСА_1 , з 01.06.1990 на ім`я ОСОБА_2 відкрито особистий рахунок для сплати побутових та житлових послуг.
Таким чином, спірна квартира по АДРЕСА_5 , яка була віднесена до маневреного житлового фонду, надана ОСОБА_2 для тимчасового проживання разом з сином ОСОБА_1 на час проведення капітального ремонту квартири по АДРЕСА_2 , яка свого часу надавалася їй для проживання за договором піднайму на 5 років. 
19.05.2012 ОСОБА_2 померла.
ОСОБА_1 у період з 18.02.2009 по 31.07.2013 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 , з 09.02.2016 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_7 .
01.03.2014 особовий рахунок за адресою: АДРЕСА_8 на ім`я ОСОБА_2 був закритий.
ОСОБА_1 вважає, що оскільки він з народження проживає в квартирі по АДРЕСА_8 , яка була надана його матері, та він сплачує рахунки за комунальні послуги, а тому фактично вступив в договірні відносини з балансоутримувачем вказаного житла та має право постійного користування житлом, а також на укладення договору найму житлового приміщення.
Відповідно до ч.4 ст.132 ЖК УРСР жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються громадянам за умови, що для них таке житло є єдиним місцем проживання і їх сукупний дохід недостатній для придбання або найму іншого житлового приміщення набути альтернативне місце проживання.
Згідно зі ст. 101 ЖК УРСР, а також Інструкції "Про порядок використання маневрового відселенського житлового фонду в місті Одесі", затвердженою рішенням виконкому Одеської міської ради від 03.10.68. №729, проживання громадян в приміщеннях маневрового відселенського фонду являється тимчасовим і можливо виключно у зв`язку з відселенням громадян із жилих будинків міської ради на період їх капітального ремонту або з аварійних жилих будинків міської ради, проживання в яких стало небезпечним.
Приміщення маневрового відселенського фонду не входять у жилий фонд для надання громадянам у порядку поліпшення житлових умов.
Відповідно до ч.1 ст.58 ЖК України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. 
Згідно з частинами першою, другою статті 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
За приписами статті 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки, та якщо вони перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин справи, враховуючи те, що право позивача на проживання у спірній квартирі походить від права ОСОБА_2 , якій житло надавалося як тимчасове, у зв`язку з відселенням на час проведення капітального ремонту квартири по АДРЕСА_6 , яка свого часу була надана їй за договором піднайму на 5 років, а також те, що рішення виконкому про надання спірного житла позивачу не приймалось, ордеру, який дає право на постійне проживання, на вселення в спірну квартиру позивачу не видавалося, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не набув права на постійне користування нею.
Наявні в матеріалах справи копії трьох чеків та однієї квитанції від 07.06.2013, 13.02.2014, 01.08.2014 про сплату комунальних послуг, а також характеристика на ім`я позивача, датована 2011 роком, підписана мешканцями буд.  АДРЕСА_5 , не можуть свідчити про те, що ОСОБА_1  понад 30 років проживав у спірній квартирі, постійно сплачував комунальні послуги, та не може бути підставою для задоволення позову.
Доводи апелянта про те, що відповідачі не повідомляли його про завершення капітального ремонту квартири АДРЕСА_3 ) підставою для визнання за позивачем права постійного користування спірною квартирою та укладення договору найму бути не можуть, крім того, квартира АДРЕСА_3 надавалася ОСОБА_2 у 1990 році на підставі договору піднайму на 5 років. 
Твердження позивача про те, що на час вселення в спірну квартиру діяв безордерний порядок вселення є помилковим, наявність посвідчення, на підставі якого позивач з матір`ю вселилися в спірне приміщення, свідчить про те, що квартира за адресою: АДРЕСА_8 була надана для тимчасового проживання, посвідчення на вселення не надавало право вселеним особам на постійне користування цим приміщенням. 
За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 травня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 09.07.2020.

       Головуючий: 

       Судді: