Справа № 127/10609/18
Провадження № 22-ц/801/1347/2020
Категорія: 64
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Марчук В. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2020 року	Справа № 127/10609/18	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючої: Марчук B.C.,
суддів: Сопруна В.В., Оніщука В.В.,
секретар: Богацька О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу № 127/10609/18 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про виселення, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 червня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Антонюка В.В., дата складання повного тексту рішення – 03.06.2020 року, - 

в с т а н о в и в :

У травні 2018 року ПАТ «КБ «ПриватБанк» звернулось у Вінницький міський суд Вінницької області з даним позовом. Позовні вимоги мотивовані тим, що 21.09.2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк», в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, отримав у власність квартиру, загальною площею 35,1 кв.м., житловою площею 18,3 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору іпотеки від 01.03.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В.В. та зареєстрований у державному реєстрі під номером 889.
Після отримання права власності на вказану нерухомість, позивач намагався отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація та проживання у ньому ОСОБА_1 .
На виконання вимог ст. 109 ЖК України, позивач направив відповідачу письмову претензію про добровільне звільнення приміщення та зняття з обліку, проте вона залишилася без реагування з боку відповідача, тому позивач просив суд виселити ОСОБА_1 , який зареєстрований та/або проживає у квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстрації місця проживання у відповідному органі реєстрації – виконавчому органі сільської, селищної або міської ради та вирішити питання судових витрат.
За клопотанням представника відповідача, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16.11.2018 року до участі у справі, у якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, була залучена Служба у справах дітей Вінницької міської ради м. Вінниця. (т.1 а\с88).
За клопотанням позивача, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2020 року до участі у справі у якості співвідповідачів були залучені : ОСОБА_2 , дружина ОСОБА_1 та їхні діти: неповнолітній ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 і малолітній ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а\с 200, 203).
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02.06.2020 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення у зв`язку з їх недоведеністю.
Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «ПриватБанк» оскаржило його в апеляційному порядку, як незаконне, та таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, при ухваленні оскаржуваного рішення, дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не підтверджено факт направлення відповідачам вимоги про виселення та отримання ними такої вимоги. Зазначає, що таким підтвердженням є рекомендоване поштове повідомлення про вручення поштового відправлення 03.03.2018 року. 
Посилаючись на норми ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК УРСР, скаржник зазначає, що вимоги закону про направлення мешканцям письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення, стосується позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, таким чином суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку, що для виселення відповідачів обов`язковою умовою є направлення позивачем письмового повідомлення.
Не погоджується апелянт також з висновком суду, що ним не доведені обставини про те, що спірна квартира придбана за отримані в кредит кошти, оскільки ці обставини слідують з п. 7.1 кредитного Договору; п. 2.1 договору купівлі-продажу спірної квартири від 01.03.2007 року та з анкети-заяви ОСОБА_1 від 28.02.2007 року. Отже, виселення відповідачів без надання іншого житла можливе.
Скаржник зазначає, що з 21.09.2016 року АТ КБ «ПриватБанк» є власником спірної квартири, що підтверджується матеріалами справи. Оскільки, ОСОБА_1 втратив право власності на будинок, то й втратив право користування ним, а тому правова вимога нового власника про виселення користувача будинком з його предмета власності є законною та обґрунтованою. Щодо ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , то оскільки вони не є власниками нерухомого майна та не зареєстровані у квартирі, а як члени сім`ї бувшого власника, втратили також право користування, отже підлягають виселенню. Їх виселення теж можливе без надання іншого постійного житла. 
З урахуванням зазначеного, просить суд скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02.06.2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі. 
Від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надійшло заперечення на подану апеляційну скаргу, в якому вони зазначили, що вона не підлягає задоволенню, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02.06.2020 року є законним і не підлягає скасуванню. 
Оскільки заперечення на апеляційну скаргу не передбачене ЦПК України, то колегія суддів його не враховує під час перегляду справи. відповідно до ст. 360 ЦПК України, на апеляційну скаргу може бути подано відзив.
Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши в судовому засіданні представника позивача – адвоката Рой В.Л., який підтримує апеляційну скаргу, з викладених у ній підстав, а також представника відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 – адвоката Семенюка І.В., який апеляційної скарги не визнає, вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, через наступне. 
Згідно частин першої – п`ятої ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду зазначеним правовим вимогам не відповідає.
Так, відмовляючи у задоволенні заявлених позовних вимог, суд першої інстанції виходив з наступного.
21.09.2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк», в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, отримало у власність квартиру АДРЕСА_2 , на підставі договору іпотеки від 01.03.2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В.В. та зареєстрований у державному реєстрі під номером 889 (а.с.38-42).
12.02.2018 року ОСОБА_1 була направлена претензія ПАТ КБ «ПриватБанк», щодо добровільного звільнення із одночасним зняттям з реєстраційного обліку з квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7-8).
Докази того, що вище вказана претензія була отримана відповідачем ОСОБА_1 , у матеріалах справи відсутні та стороною позивача не надані.
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 68980781 від 26.09.2016 року вбачається, що приватним нотаріусом Бєлою О.М. 21.09.2016 року на звернення позивача ПАТ КБ «ПриватБанк», в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, зареєстровано право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с.4-5).
Відповідно до кредитного договору та Витягу про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек від 01.03.2007 року за №11461925, ПАТ КБ «Приватбанк» надано ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 47 200 дол. США на придбання нерухомості (а. с. 32-37, 42).
Згідно договору купівлі – продажу від 01.03.2007 року, ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_5 квартиру за АДРЕСА_3 (а.с.43-44 т.1).
Із заяви від 01.03.2007 року, затвердженої приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В.В., вбачається, що ОСОБА_5 , будь-яких матеріальних претензій, які б стосувалися розрахунків за продану квартиру до ОСОБА_1 , не має. (а.с.158)
Відповідно до реєстраційного посвідчення від 01.07.2007 року з Вінницького обласного об`єднаного бюро технічної інвентаризації та Витягу з Державного реєстру правочинів від 01.07.2007 року за № 3634851, квартира АДРЕСА_3 станом на 01. 03.2007 року була зареєстрована за ОСОБА_1 (а.с.159, 160 т.1).
29.05.2005 року ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про одруження, серії НОМЕР_1 від 29.05.2005 року.(а.с.72 т.1)
Від шлюбу у відповідачів народились діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво серії НОМЕР_2 від 05.12.2005 року та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , свідоцтво серії НОМЕР_3 від 26.06.2012 року. (а.с.70,71 т.1)
Згідно довідки від 15.11.2019 року за №5754 з МКП «Управляюча компанія «Житло-Гарант» в квартирі за АДРЕСА_3 зареєстрований ОСОБА_1 та проживають ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 без реєстрації (а.с.161 т.1).
За вказаних обставин, суд першої інстанції керувався ст. ст. 1, 33, 39, 40 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 575, 589, 590 ЦК України, ст. 109 ЖК Української РСР, ст. ст. 4, 13, 76, 77, 81, 141, 258-265 ЦПК України та дійшов до помилкового висновку про обов`язковість надіслання позивачем, як новим власником квартири, вимоги до попереднього власника про виселення у добровільному порядку.
Ще суд, за вказаних обставин, вважав, що в матеріалах справи відсутні відомості щодо коштів (кредитних коштів), за які була придбана спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1 ; що зазначення в п.7.1 Кредитного договору між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 від 01.03.2007 року, що кредитні кошти надаються на купівлю нерухомості у сумі 40 000,00 доларів США, не дає суду підстав вважати, що кошти були надані на придбання саме спірної квартири.
Тому, з огляду на це та на норми ч.2 ст. 39, ч.1 ст. 40 Закону України Про іпотеку та ч.2 ст. 109 ЖК України, відмовив у задоволенні позову.
Колегія суддів вважає зазначені висновки місцевого суду помилковими, такими, що не відповідають діючому законодавству та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною першою статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Стаття 391 Цивільного кодексу України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно частин першої, третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Відповідно до частин першої, другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення.
Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.
Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина третя статті 40 Закону України «Про іпотеку»).
Проте, вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в разі звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини третьої статті 40 Закону України «Про іпотеку».
Такий висновок слідує з зазначеної правової норми Закону України Про іпотеку та викладений у Постанові Верховного Суду від 24.06.2020 року у справі №139\839/19. 
Тим самим, висновок суду про обов`язковість надіслання позивачем, як новим власником квартири, вимоги до попереднього власника про виселення у добровільному порядку, є надуманим та суперечить діючому законодавству.
Щодо обставин, за які кошти придбане житло, з якого позивач просить суд виселити відповідачів, то вони мають суттєве значення для правильного вирішення справи.
При цьому, Вінницький апеляційний суд Вінницької області, у складі колегії суддів, 
не погоджується з твердженням місцевого суду, що в матеріалах справи відсутні відомості щодо коштів (кредитних коштів), за які була придбана ОСОБА_1 спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1 ; що зазначення в п.7.1 Кредитного договору між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 від 01.03.2007 року, що кредитні кошти надаються на купівлю нерухомості у сумі 40 000,00 доларів США, не дає суду підстав вважати, що кошти були надані на придбання саме спірної квартири.
Так, на а\с 32-36 т.1 міститься завірена копія кредитного договору, укладеного 01.03.2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 , у п.7.1 якого вказано, що кредитні кошти у розмірі 40000 дол. США надаються позичальникові для купівлі нерухомості.
На а/с43 т.1 міститься договір купівлі-продажу квартири від того ж 01.03.2007 року, відповідно до якого ОСОБА_1 01.03.2007року купив квартиру АДРЕСА_3 за 202000грн. ; договір посвідчений приватним нотаріусом Терещенко В.В. 01.03.2007 року.
На а/с 38 т.1 міститься Договір іпотеки квартири АДРЕСА_3 знову від 01.03.2007 року, де власником квартири вказаний ОСОБА_1 , а відповідно до п. п.1, 2 цього договору, нерухоме майно, передане в забезпечення зобов`язань ОСОБА_1 перед позивачем за, укладеним між ними, кредитним договором.
Доказів про придбання іншої нерухомості за кредитні кошти, відповідачі не надали.
Адвокат Семенюк І.В., представник відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у судовому засіданні Вінницького апеляційного суду голослівно заявив, що кредитні кошти ОСОБА_1 потратив на підприємницьку діяльність, проте, ніяких доказів цього, не надав.
Отже, колегія суддів вважає доведеними обставини, що квартира АДРЕСА_3 була куплена ОСОБА_1 01.03.2007 року за кошти, які він отримав за кредитним договором від 01.03.2007 року.
З огляду на вказані обставини, норми ч.3 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст. 109 ЖК України, у якій вказано, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення громадян, що мешкають у ньому; норму ч.2 ст. 109 ЖК України, де говориться, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення , що були придбані ними за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення; відповідач ОСОБА_1 підлягає виселенню без надання іншого житла.
Стосовно вимоги про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 у відповідному органі реєстрації – виконавчому органі сільської, селищної або міської ради, то ця вимога не має відповідача і до задоволення не підлягає. 
Щодо інших відповідачів, то підстави для їх виселення відсутні, оскільки такі вимоги не були заявлені самим позивачем, виходячи з наступного.
Як видно з поданої позовної заяви, вимоги про виселення стосуються лише ОСОБА_1 ( а\с2-4). 
Коли за клопотанням позивача, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2020 року, до участі у справі у якості співвідповідачів були залучені : ОСОБА_2 , дружина ОСОБА_1 та їхні діти: неповнолітній ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 і малолітній ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а\с 200, 203), позивачем позовні вимоги, відповідно до п.2 ч.1 ст. 49 ЦПК України, збільшені не були, про що свідчать матеріали справи.
Відповідно до норми ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Усна позовна вимога позивача про виселення відповідачів ОСОБА_2 , неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , суперечить нормам ст. ст. 184 та 13 ЦПК України і задоволенню не підлягає.
Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права; за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, тому його необхідно скасувати, в силу ст. 376 ЦПК України та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме : про задоволення вимоги позивача про виселення ОСОБА_1 . У задоволенні інших позовних вимог – відмовити.
Відповідно до норми ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог та стягнути при цьому з ОСОБА_1 на користь АТКБ «ПриватБанк» 661 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст. 367, 374, 376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 червня 2020 року  скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позовну вимогу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про виселення – задовольнити. 
ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний код: НОМЕР_4 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , виселити без надання іншого житла з квартири АДРЕСА_3 
У задоволенні інших позовних вимог – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний код: НОМЕР_4 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», ЄДРПОУ 14360570; юридична адреса : вул. Грушевського1Д, м. Київ, 01001, Україна, 661 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча суддя: В.С. Марчук 

Судді: В.В. Оніщук 

В.В. Сопрун