Ухвала
Іменем України
 
28 вересня 2020року
м. Київ
 
справа № 766/5228/18
провадження № 61-12549ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М.,                 Кузнєцова В. О.
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 18 березня 2020 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 30 липня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про продовження строку для прийняття спадщини, 
 
В С Т А Н О В И В :
 
У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з указаним позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визначити їй додатковий строк у 3 місяці для прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 , який помер                    ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
В обґрунтування позову посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько - ОСОБА_3 , який за життя склав заповіт від 08 листопада 1995 року на 1/3 частину належної йому квартири АДРЕСА_1 .
 
Зазначала, що не мала змоги вчасно звернутися до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за заповітом, оскільки, як до, так і після смерті батька, постійно хворіла.
 
Вказувала на те, що 26 березня 2018 року звернулась до нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Комаренко А. М. з проханням видати їй свідоцтво про право власності в порядку спадкування за заповітом, однак їй було відмовлено у зв`язку з пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини.
 
Вважаючи, що встановлений законом строк вона пропустила з поважних причин, оскільки тривалий час хворіла, перенесла ряд складних операцій, просила суд визначити їй додатковий строк у 3 місяці для прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 18 березня               2020 року, залишеним без змін постановою Херсонського апеляційного суду від 30 липня 2020 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Суди, відмовляючи в задоволенні позову, виходили з того, що обставини, зазначені позивачем як поважні причини пропуску строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , не підтверджені належними та допустимими доказами, не є об`єктивними, непереборними та істотними перешкодами для своєчасного звернення із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , а тому є неповажними.
 
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 18 березня 2020 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 30 липня 2020 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Заявник обґрунтовує касаційну скаргу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а                             саме: застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 757/28103/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку. 
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
 
Судами встановлено, що відповідно до актового запису про смерть № 1351, виданого 27 грудня 2016 року Дніпровським районним у м. Херсоні відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер                      ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася спадщина на належне йому майно.
 
Відповідно до заповітів від 07 лютого 1995 року, ОСОБА_4 належну їй частину квартири АДРЕСА_2 , заповіла ОСОБА_2 (сину) і ОСОБА_1 (дочці) в рівних частинах; від                08 лютого 1995 року, ОСОБА_3 належну йому частину вище зазначеної квартири заповів ОСОБА_1 , своїй дочці.
 
Згідно свідоцтва № 146 про право власності на житло від 27 червня 1994 року № 99, квартира АДРЕСА_2 належить на праві приватної, спільної сумісної власності ОСОБА_4 та членам її сім`ї - ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .
 
Батьками ОСОБА_1 є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 
 
26 березня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до нотаріусу Херсонського міського нотаріального округу із заявою про прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва про право власності в порядку спадкування їй відмовлено, у зв`язку з пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини.
 
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
 
Згідно з частиною першою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
 
Відповідно до частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
 
Згідно з положеннями статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
 
За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.
 
За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
 
Як свідчить тлумачення частини третьої статті 1272 ЦК України, надане судам у пункті 24 постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30 травня                   2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснення, до поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини відносяться причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця щодо подачі заяви про прийняття спадщини. Якщо ж у спадкоємця таких перешкод для подання заяви не було, то правові підстави для встановлення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.
 
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від        26 вересня 2012 року в справі № 6-85цс12, від 04 листопада 2015 року в справі № 6-1486цс15 та в постановах Верховного Суду від 19 грудня 2018 року в справі № 372/2383/16-ц, від 27 лютого 2020 року в справі № 419/3788/17.
 
Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 26 червня 2019 року в                    справі № 565/1145/17, поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.
 
Обґрунтовуючи поважність пропуску строку для прийняття спадщини, позивач посилався на те, що вона протягом тривалого часу, як до, так і після смерті батька, хворіла, перенесла ряд складних операцій, на підтвердження чого надала виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, відповідно до яких ОСОБА_1 перебувала в амбулаторно-поліклінічному закладі із 04 серпня 2016 року по 05 серпня 2016 року; з 26 вересня 2016 року по 30 вересня 2016 року; 05 грудня 2016 року; з 15 березня 2017 року по                       20 березня 2017 року; з 26 червня 2017 року по 30 червня 2017 року - 5 днів; листи непрацездатності, відповідно до який остання була звільнена від роботи за період з 15 березня 2017 року по 20 березня 2017 року; 26 червня 2017 року.
 
Аналіз зазначених медичних документів дозволяє дійти висновку, що докази тривалості і тяжкості хвороби позивача у період строку на прийняття спадщини з 26 грудня 2016 року по 26 червня 2017 року відсутні.
 
Крім того, позивач зазначала, що у цей період вона продовжувала працювати, що спростовує її твердження про існування непереборних, істотних труднощів у прийнятті спадщини.
Таким чином, суди, встановивши, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження існування об`єктивних та істотних труднощів для позивача для своєчасної подачі заяви про прийняття спадщини, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги про надання додаткового строку для прийняття спадщини.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі                 № 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
 
Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваних судових рішень. 
 
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд            відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою            ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 18 березня 2020 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 30 липня 2020 року необхідно відмовити, оскільки, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
 
Колегія суддів встановила, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд у постановах від 19 грудня 2018 року в справі № 372/2383/16-ц, від 27 лютого 2020 року в справі № 419/3788/17, викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Доводи касаційної скарги про не урахування судом апеляційної інстанції висновку, викладеного в постанові Верховного Суду 03 жовтня 2018 року в справі № 757/28103/16-ц, є необґрунтованими, оскільки зазначена постанова прийняті за наявності інших фактичних обставин справи.
 
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судами попередніх інстанцій вищевказаних норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга                   ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 18 березня 2020 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 30 липня 2020 року є необґрунтованою.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
У Х В А Л И В :
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від                   18 березня 2020 року та постанову Херсонського апеляційного суду від                      30 липня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про продовження строку для прийняття спадщини відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	В. С. Жданова	
 	В. М. Ігнатенко	
 	В. О. Кузнєцов