Справа № 346/3267/17 
Провадження № 22-ц/4808/1049/20 
Головуючий у 1 інстанції Бирич Н. В. 
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:
               головуючого (суддя-доповідач)                Мелінишин Г.П.
               суддів:                                        Пнівчук О.В., Томин О.О., 
               за участю секретаря                        Маслей А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Коломийського міськрайонного суду в складі судді Бирич Н.В., ухвалене 15 травня 2018 року в м. Коломиї Івано-Франківської області в справі за позовомОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , про втрату права на житло,
в с т а н о в и в:
У липні 2017 року ОСОБА_2 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_1 про втрату права на житло.
       Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . У будинку також зареєстрований син її покійного чоловіка від першого шлюбу - відповідач у справі. Однак протягом тривалого часу він не проживає у будинку та не бере участі в його утриманні. Реєстрація тут останнього позбавляє її права отримати субсидію на оплату комунальних послуг, а також вільно розпоряджатися та користуватися власним майном. Посилаючись на ці обставини позивачка просила визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
       Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 12 грудня 2017 року до участі в справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено ОСОБА_3 .
Заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду від 15 травня 2018 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування житловим будинком по АДРЕСА_1 .
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач без поважних причин не проживає у спірному будинку більше одного року, що підтверджується зібраними у справі доказами.
Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 12 листопада 2019 року ОСОБА_1 поновлено строк для подання заяви про перегляд заочного рішення. Заяву про перегляд заочного рішення Коломийського міськрайонного суду від 15 травня 2018 року залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевий суд прийшов помилкового висновку про його не проживання у спірному будинку понад один рік без поважних причин. Раніше власником будинку був батько ОСОБА_4 , який помер у 2017 році. Саме на початку 2017 року він тимчасово залишив місце свого проживання, що пов`язано з проходженням військової служби за контрактом у Збройних силах України, в тому числі участю у бойових діях на Сході України. В будинку знаходяться його речі, він систематично приїжджає додому. Окрім того, допитані у судовому засіданні свідки не вказали з якого саме періоду часу він був відсутній за місцем проживання.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Атаманюк В.М., зазначає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, з повним та об`єктивним дослідженням поданих доказів, що мають значення для справи та показів свідків. 
В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та його представник адвокат Микитюк Р.В. доводи скарги підтримали з наведених у ній мотивів .
ОСОБА_2 та її представник адвокат Атаманюк В.М. доводів скарги не визнали посилаючись на обґрунтованість висновків суду. 
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору -  ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилась будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод розглядові справи в її відсутності не встановлено.
За змістом статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Суд першої інстанції встановив, і це підтверджується матеріалами справи, що відповідно до договору дарування частки житлового будинку від 05 червня 2014 року ОСОБА_2 є власником 23/50 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, які знаходяться по АДРЕСА_1 , що фактично є квартирою АДРЕСА_2 (а.с. 4-5, 47-48). 27/50 частки цього будинку, що складає квартиру АДРЕСА_3 , належить третій особі ОСОБА_3 .
Згідно довідки Коломийської міської ради від 06 березня 2017 року №2826 у спірному будинку зареєстровані сторони (а.с. 15).
Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.
В силу частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплено положення про те, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей.
За змістом частини першої статті 405 ЦК України та частини першої статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Згідно з частиною другою статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.
Обмеження (позбавлення) права користування житлом можуть обумовити тільки такі дії членів сім`ї власника житла, які пов`язані зі зловживанням ними своїми правами або з невиконанням покладених на них обов`язків і безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси інших осіб.
Із пояснень апелянта ОСОБА_1 у засіданні апеляційного суду встановлено, що з 2000 року він проживав та працював у м. Києві, періодично приїжджав до батька та допомагав по господарству.
Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 
Враховуючи, що відповідач дійсно понад один рік не проживає у спірному будинку без поважних причин, що визнано ним у судовому засіданні апеляційного суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
При цьому колегія суддів враховує, що долучені до апеляційної скарги контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу від 31 січня 2017 року та довідка військової частини НОМЕР_1 підтверджують факт не проживання ОСОБА_1 з поважних причин тільки з березня 03 березня 2017 року. Будь-яких інших доказів поважності не проживання з часу набуття позивачкою права власності на спірний будинок (05 червня 2014 року) до 2017 року відповідачем не подано ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що рішення ухвалено місцевим судом з додержанням норм матеріального та процесуального права, на підставі повно, всебічно з`ясованих обставин справи, тому воно є законним і обґрунтованим. 
Таким чином підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.
Керуючись статтями 374, 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Коломийського міськрайонного суду від 15 травня 2018 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 

Головуючий                                                                        Г.П. Мелінишин
Судді:                                                                                 О.В. Пнівчук
О.О. Томин

Повний текст постанови виготовлено 01 жовтня 2020 року