Ухвала
Іменем України 
06 серпня  2020 року
м. Київ
справа № 206/1350/20
провадження № 51-3663 ск 20 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів:                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 09 червня 2020 року, 
встановив:
Вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2020 року  ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, уродженку                                       м. Дніпропетровська, у встановленому порядку не зареєстровану, проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судиму, востаннє 29 січня 2020 року Амур-Нижньодніпровським районним судом                       м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді арешту строком на 6 місяців,
засуджено за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України, із застосуванням ст. ст. 71, 72 КК України, до покарання у виді 2 років 1 місяця позбавлення волі.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 09 червня 2020 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
За вироком суду, ОСОБА_4  визнано винуватою вчиненні  закінченого замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинене повторно, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України, за обставин, викладених у вироку.
У касаційній скарзі засуджена порушує питання про зміну вказаних судових рішень у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та її особі, у наслідок суворості. При цьому посилається на ту обставину, що місцевим судом не враховано у повній мірі стан її здоров?я, а саме те, що вона є інвалідом III групи, має такі хронічні захворювання як гепатит С та             ВІЛ-інфекція. Просить пом`якшити їй покарання, застосувавши положення ст. 69 КК України. 
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації її дій за ч. 2 ст. 15             ч. 2 ст. 185 КК України, в касаційній скарзі не оспорюється.
Доводи касаційної скарги засудженої про порушення щодо неї загальних засад призначення покарання, на думку колегії суддів, є непереконливими.
Поняття суддівського розсуду, або судової дискреції, у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції, принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оцінюючі поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. 66, ст. 67 КК України), визначення «інші обставини справи», або ж «інші обставини кримінального провадження», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Водночас згідно із ч. 2 зазначеної норми покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Як випливає з наданих до суду касаційної інстанції копій судових рішень, суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання ОСОБА_4 , призначаючи їй покарання у виді позбавлення волі, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є злочином середньої тяжкості, особу обвинуваченої, яка раніше неодноразово судима та вчинила злочин, не відбувши покарання за попереднім вироком, за місцем проживання характеризується задовільно, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває.
Крім того, призначаючи покарання ОСОБА_4 , суд врахував обставиною, яка пом?якшує  покарання засудженій - повне визнання нею вини та щире каяття.  Обставиною, яка обтяжує покарання засудженій, судом визнано рецидив злочину.
В свою чергу, при розгляді апеляційної скарги  засудженої, у якій порушувалось питання про невідповідність призначеного покарання положенням  ст. 65 КК України через наявність ряду пом`якшуючих обставин, суд апеляційної інстанції перевірив доводи скарги, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких апеляційну скаргу засудженої залишив без задоволення.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.
При цьому,  встановлені судами обставини, та дані про особу засудженої за своєю суттю не є тими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого діяння або особи винної, а тому не є достатніми для пом`якшення призначеного покарання, в тому числі із застосуванням положень  ст. 69 КК України.
Тому колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_4 покарання, є справедливим, необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів. Воно відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст. ст. 50, 65 КК України.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_4 на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від        03 квітня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 09 червня         2020 року.
 Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                           ОСОБА_2                                ОСОБА_3