ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/4982/19                                                                      Суддя (судді) першої інстанції: Шевченко Н.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  30 липня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: 
головуючого судді                                        Кучми А.Ю., 
суддів                                                            Аліменка В.О., Безименної Н.В.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 квітня 2020 року (м. Київ, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м.Києві та Київській області, Державної міграційної служби України   про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А :
Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду, в якому просить: 
-          визнати протиправними дії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області щодо не викладення у повідомленні про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 12.03.2019 № 52 причин відмови визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
-          визнати протиправним рішення Державної міграційної служби України від 06.03.2019 № 89-19, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
-          зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішення щодо відмови у визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є необґрунтованим та передчасним. Також зазначено, що повідомлення відповідача не містить викладення причин та роз`яснень щодо прийнятого ДМС України рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що суперечить законодавству України.
Відповідачі у відзиві на позовну заяви заперечували проти задоволення позову, зазначили, що позивачем не надано обґрунтованих пояснень щодо неможливості повернення до РФ та приймати участь у розгляді власної кримінальної справи шляхом залучення адвокатів з метою доведення непричетності у скоєнні вказаного злочину. Встановлено, що тривалий час позивач володіє інформацією щодо власного кримінального переслідування на території Російської федерації, зокрема, користувався послугами адвокатів, здійснював листування з правоохоронними органами РФ шляхом написання скарг, тощо. Отже, установлено відсутність будь-яких елементів переслідування позивача за ознакою політичних переконань в країні громадянської незалежності, встановлено відсутність конвенційних однак визначення статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 квітня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено. 
Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Наголошує, що в оскаржуваному рішенні судом не було надано оцінку доказам позивача щодо погроз на його адресу та адресу дружини, які надходили від правоохоронців РФ, відсутність виконання рішень ЄСПЛ Російською Федерацією. Крім того, повідомлення відповідача не містить викладення причин прийняття ДМС України такого рішення, що суперечить законодавству України.
Відповідачами подано відзиви на апеляційну скаргу в яких вказано про безпідставність доводів апеляційної скарги та відсутність підстав для скасування судового рішення.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.
Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, заявою від 05.03.2018 громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся до міграційної служби щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням від 06.03.2019 № 89-19 Державна міграційна служба України відмовила у визнанні позивача біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки стосовно заявника умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні.
Повідомленням від 12.03.2019 № 52 позивача проінформовано про відмову у визнанні його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення від 06.03.2019 №89-19 Державної міграційної служби України.
Позивач, вважаючи зазначене рішення Державної міграційної служби України безпідставним та протиправним, звернувся за захистом власних прав та інтересів до суду з даним адміністративним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки заявником не доведено наявність умов, передбачених п.1 чи 13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до пункту 1 частини першої  статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 3671-VI) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (п.13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).
Згідно ч.ч. 1 та 2 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В силу статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).
Відповідно до ч.1 статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
Також, практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.
Відповідно до ч.ч.1, 6 ст.8  Закону України «Про біженців та осіб, які потребуються додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.
Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Відповідно до положень Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності; релігії; національності (громадянства); належності до певної соціальної групи; політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.
Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.
Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.
З матеріалів справи встановлено, що позивач є громадянином Російської федерації, уродженцем м. Хабаровськ. За національністю росіянин, за віросповіданням християнин.
Звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відбулось 05.03.2018, після початку компетентними органами України здійснення екстрадиційної перевірки особи за запитом РФ, відповідно до якого в країні громадянської незалежності щодо особи порушено кримінальну справу за ч. 4 ст. 159 КК РФ (шахрайство в особливо великому розмірі).
Причиною звернення за міжнародним захистом відповідно до пояснень позивача зазначено анексію Криму та події на сході України в 2014 році. Останній зазнавав, що в листопаді 2015 року проти нього колишнім партнером по бізнесу було сфабриковано кримінальну справу через обвинувачення у шахрайстві. Позивач стверджує, що у разі повернення до РФ він зазнає переслідування за ознаками належності до певної соціальної групи та політичних переконань, звернення до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відбулось після отримання особою інформації щодо порушення проти нього кримінальної справи в РФ та оголошення у міжнародний розшук.
При вирішенні питання про надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, органом міграційної служби проведено з позивачем ряд співбесід.
Міграційною службою встановлено, що єдиною причиною звернення особи до територіального підрозділу ДМС стало бажання уникнути екстрадиції та кримінальної відповідальності в країні громадянської належності, на що вказують наступні факти: заявник постійно проживає на території України з 2015 року, після прибуття до України за міжнародним захистом не звергався, звернення здійснене 05.03.2018, після факту нетривалого затримання на території України 19.03.2017, з метою затягування процедури екстрадиції. Подібне звернення із зволіканнями додатково підтверджує відсутність в особи обґрунтованих побоювань зазнати політичних переслідувань в РФ; елемент кримінального переслідування особи не містить взаємозв`язку із переслідуванням за конвенційними ознаками визначення статусу біженця.
Згідно протоколів співбесіди від 26.03.2018 та від 05.06.2018 позивач стверджував, що він був засновником компанії «Дальтехнокомплект», яка фігурує в матеріалах його кримінального переслідування, мав певні стосунки із особами, яких визнано постраждалими від його дій.
До особової справи долучено додаткові матеріали, які підтверджують здійснення фінансових операцій між заявником з постраждалими особами, зокрема відповідно до рішення Кіровського міського суду м. Хабаровська від 30.06.2017, з особи стягнуто на користь ОСОБА_2 грошову суму в особливо великому розмірі (2745000 російських рублів).
Будь-які політичні мотиви переслідування за вказаною справою відсутні, що додатково підтверджується перебуванням особи у міжнародному розшуку каналами Інтерполу.
Відповідно до статуту вказаної організації (ст.3), діяльність підприємства не поширюється на справи політичного, військового або релігійного характеру.
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем не наведено обґрунтованих пояснень щодо неможливості повернення до РФ та приймати участь розгляді власної кримінальної справи шляхом залучення адвокатів з метою доведення непричетності у скоєнні вказаного злочину. В даному випадку пояснення особи щодо фальсифікації кримінальної справи є неприйнятними, оскільки жодними належними доказами це не доведено, натомість, аналіз обставин скоєння/не скоєння особою кримінального правопорушення на території РФ не входить до компетенції ДМС або суду в рамках розгляду даної справи.
Крім того, позивач тривалий час володіє інформацією щодо власного кримінального переслідування на території РФ, користувався послугами адвокатів, здійснював листування з правоохоронними органами РФ шляхом написання скарг тощо. Таким чином, відсутні будь-які елементи переслідування заявника за ознакою політичних переконань в країні громадянської належності, відсутні підстави, відповідно до яких можливо вважати, що особа має відношення до певної соціальної групи. Разом із тим, очевидним є факт звернення особи за міжнародним захистом з метою уникнення екстрадиції до РФ та подальшого кримінального переслідування.
З наведеного слідує, що заявник не має бажання повертатись до країни своєї громадянської належності через небажання притягнення до кримінальної відповідальності через обвинувачення у шахрайстві в особливо великих розмірах.
Відповідно до екстрадиційних матеріалів убачається, що запит на видачу особи не містить ознак його переслідування за політичними мотивами, у разі повернення заявника до РФ немає підстав вважати, що його основоположні права та свободи будуть порушені. Зокрема, він матиме право на захист власних інтересів за допомогою адвокатів, йому не загрожуватимуть тортури або нелюдське поводження.
Таким чином, аналізом матеріалів особової справи встановлено, що позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1  статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Аналізуючи звернення позивача щодо елементу наявності ознак, визначених пунктом 13  ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», слід зазначити, що під час процедури розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач не зміг навести обґрунтованих тверджень стосовно можливості застосування по відношенню до нього вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження, надмірного покарання у випадку повернення на територію країні громадянської належності.
Колегія суддів погоджується зазначеними доводами відповідача, що наведені обставини свідчать про бажання позивача ухилитись від кримінальної відповідальності в країні громадянської належності, в той же час, звернення за міжнародним захистом на території України не має під собою будь-якого політичного підґрунтя або ситуації наявності цілком обґрунтованих побоювань зазнати певних переслідувань, на що, зокрема, вказує факт перебування позивача у міжнародному розшуку каналами Інтерполу.
Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.
Положеннями п.п. 42, 43 Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що компетентні органи влади, що покликані визначити статус біженця, необов`язково повинні мати своє судження про умови в країні походження просителя. Його твердження, проте не можуть розглядатися абстрактно, а мають бути оцінені в контексті відповідної початкової інформації про ситуацію, що склалася. Знання умов країни походження просителя - якщо не основна мета, то важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих просителем. Загалом, побоювання просителя повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, або з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.
Ці міркування не повинні обов`язково ґрунтуватися на особистому досвіді просителя. Те, що, наприклад, сталося з його друзями, родичами і іншими членами тієї ж расової або соціальної групи, може бути свідченням того, що його побоювання стати рано чи пізно жертвою переслідувань цілком обґрунтовані. Закони країни походження, і особливо методи їх застосування, можуть також мати відношення до справи.
Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.
При цьому, елемент певних побоювань позивачки зазнати політичних переслідувань з боку російської влади є необґрунтованими, оскільки факти надходження будь-яких погроз у бік позивача з боку державних або недержавних агентів та переслідування є безпідставним та не приймаються колегією суддів.
Також, апелянтом не заперечується, що він також не зазнавав свавільних арештів, катування або інших форм жорстокого поводження, а будь-які переслідування або дискримінація наразі відсутні. Елемент кримінального переслідування позивача в Російській Федерації не містить ознак дискримінації в сфері порушення основоположних прав і свобод людини.
Жодних доказів, що позивач був членом політичних, громадських, релігійних, військових або інших організацій як в країні громадянської належності, так і поза її межами матеріали справи не містять.
З огляду на викладені обставини, з урахуванням наведених норм права, беручи до уваги доводи відповідача, колегія суддів вважає, що приймаючи рішення про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем досліджено та надано належну оцінку всім доводам заявника, в повній мірі перевірено обставини щодо наявності підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та, за відсутності передбачених п. 1, п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671 підстав, правомірно прийняв оскаржуване рішення від 06.03.2019 № 89-19, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.
Похідна позовна вимога щодо зобов`язання Державну міграційну службу України повторно розглянути питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не підлягає також задоволенню.
Крім цього, не підлягає задоволенню позовна вимога про визнання протиправними дій Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області щодо не викладення у повідомленні про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 12.03.2019 № 52, причин відмови визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивачу, оскільки в повідомленні чітко зазначено підставою рішення ДМС України від 06.03.2019 № 89-19 та зазначено, що відмовлено позивачу, оскільки умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частиною 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_1  залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 квітня 2020 року - без змін
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст.  328,  329 КАС України.
Повний текст постанови виготовлено 30.07.2020.

Головуючий суддя:                                                                                        А.Ю. Кучма 

                                                                                                                          В.О. Аліменко

                                                                                                               Н.В. Безименна