ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5697/20 Справа № 179/1304/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ковальчук Т.А. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2020 року         Дніпровський Апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
                суддів         - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, спричиненої в результаті дорожньо-транспортної пригоди
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2020 року,  -

В С Т А Н О В И В:
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, спричиненої в результаті дорожньо-транспортної пригоди.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 18.12.2018 року відповідач порушив Правила дорожнього руху України, а саме в с. Приорільське по вул.. Нова, 1 на автомобілі Москвич 2140, д.н.з. НОМЕР_1 , під час руху заднім ходом, здійснив зіткнення з автомобілем ВАЗ 21099, д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 , який належить позивачеві.
Постановою Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 17.12.2018 року відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.. 124 КУпАП.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди позивачеві завдано матеріальну шкоду, однак відповідач відмовляється відшкодовувати добровільно завдану шкоду.
Позивач зазначає, що вартість відновлювального ремонту автомобіля становить 18 406 грн. 71 коп., послуги оцінювача складають 1 200 грн.
Позивач також посилався на те, що більше півроку не може користуватися автомобілем, змушений брати в борг кошти для його відновлення, у зв`язку із чим йому було завдано моральної шкоди, яку оцінює в розмірі 6 200 грн. Витрати на заправку автомобіля пальним для переміщення на ремонт становлять 400 грн., витрати на виготовлення ксерокопій позову та додатків сторонам в сумі 139 грн. 
На підставі наведеного, позивач звертається до суду та прохає суд стягнути з відповідача матеріальні збитки завдані правопорушенням, моральну шкоду у вищевказаному розмірі та сплачений судовий збір (а.с. 7-12).

Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, спричиненої в результаті дорожньо-транспортної пригоди – відмовлено (а.с. 198-200).

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 вважаючи рішення незаконним та необґрунтованим, таким що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (а.с. 214-220).

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 просить судове рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

       За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно ч.1ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, виходячи з наступного.

Судом 1 інстанції встановлено, що постановою Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2018 року, у зв`язку із зіткненням автомобілів Москвич-2140, державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить відповідачеві та ВАЗ-21099, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , який належить позивачеві, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності (а. с. 30, 112-115).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції виходив з того, що позивачем не пред`явлено вимог до страховика, який в разі настання ДТП зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду.

З такими висновками суду 1 інстанції погоджується й колегія суддів, оскільки вони відповідають матеріалам справи та зроблені без порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно з ч. 5 ст. 1187 ЦКУ особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Згідно ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).
Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).
Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до страхового полісу № АМ/4038483 від 05.07.2018 р. страховиком відповідача ОСОБА_2 зі страховим лімітом за шкоду заподіяну майну у розмірі 100 000 грн. на момент вчинення ДТП було ПрАТ “Українська пожежно-страхова компанія” (а.с. 160), яке до участі у справі не залучалося.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) вказала, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Згідно п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» визначено, що відповідно до статті 21 Закону № 1961-IV на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов`язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров`ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв`язку із цим при пред`явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.

Таким чином, аналізуючи норми чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд 1 інстанції відмовив у задоволенні позову обґрунтовано, оскільки не було пред`явлено вимог до страховика, який в разі настання ДТП зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу відповідно до ст. 375 ЦПК України слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

       Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу   ОСОБА_1  — залишити без задоволення. 

Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2020 року — залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.
Судді: