ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 серпня 2020 р.	Справа № 520/14522/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: Жигилія С.П. ,  Перцової Т.С. ,
за участю секретаря судового засідання Ващук Ю.О.,
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.03.2020 року, (головуючий суддя І інстанції: Мороко А.С., повний текст складено 23.03.2020 року) по справі № 520/14522/19
          за позовом         ОСОБА_1  
          до        Головного управління ДПС у Харківській області               
          про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 04.04.2019 №49766-5805-2038, №49764-5806-2038, №49765-5806-2038.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.03.2020 позов задоволено.
Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 04.04.2019 № 49766-5806-2038 із земельного податку з фізичних осіб за 2019 рік в загальному розмірі 27 457 грн 82 коп; № 49764-5806-2038 із земельного податку з фізичних осіб за 2019 рік в загальному розмірі 9 621 грн 97 коп; № 49765-5806-2038 із земельного податку з фізичних осіб за 2019 рік в загальному розмірі 7438 грн 03 коп. 
Головне управління ДПС у Харківській області (далі - відповідач), не погоджуючись з судовим рішенням, подало апеляційну скаргу, в якій просило його скасувати, з підстав порушення норм матеріального та процесуального права, та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач вказує, що земельний податок з фізичних осіб за земельні ділянки позивачу нараховано на підставі технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2013 року. Рішенням Харківської міської ради від 25.09.2013 року № 1269/13 визначена по м. Харкову нова базова вартість 1 кв. м землі в розмірі 291,18 гривень, яка діє з 01.01.2014 року та щороку індексується, а також затверджено відповідні коефіцієнти (зональний (Км2), зон впливу локальних факторів (КмЗ), функціонального використання земельної ділянки (КФ) та рішенням 40 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 24.06.2015 року № 1894/15, затверджено Положення про плату за землю у місті Харкові, додатку № 2, затвердженого рішенням 11 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про місцеві податки і збори у місті Харкові» від 22.02.2017 року № 542/17. 
Нарахування земельного податку за 2019 рік проведено на підставі Додатка 2 до рішення 11 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 22.02.2017 № 542/17 «Про місцеві податки і збори у місті Харкові» в редакції рішення 23 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 28.11.2018 № 1284/18.Таким чином, на думку відповідача, розрахунок грошової оцінки земельної ділянки та земельного податку на земельну ділянку проведено правомірно.
Позивач не надав відзив на апеляційну скаргу.
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 належать на праві приватної власності - нежитлові приміщення 1-го поверху № 32-42 площею 137,8 кв.м. та 1/2 частини місць спільного користування приміщень № VII, VIII площею 8,4 кв.м в житловому будинку літ. "А-5", що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від   22.09.2010) ;  - нежитлові приміщення 1-го поверху № 91-92 в літ. "А" загальною площею 22,9 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 (на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень   від 07.11.2011);  - нежитлове приміщення 1-го поверху № 75 та 1/2 частина приміщення № 74 загальною площею 14,00 кв.. та нежитлові приміщення технічного поверху № 5-18, 28 загальною площею 250,4 кв.м в літ. "А-14", що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 (на підставі договору купівлі - продажу нерухомого майна за результатами аукціону від 03.08.2012); - 4/10 частки нежитлових приміщень 1-го поверху № 27, 27 а, 30, 31 а, 32, 33, 33 а, 33б, 33 г, 35, 36 в літ. "А-14", що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 (договір дарування частки нежитлових приміщень від 06.04.2016 ).
Відповідно до договору купівлі - продажу нежитлових приміщень від 30.10.2013 позивач передав у власність ОСОБА_2 6/10 частин нежитлових приміщень: нежитлове приміщення 1-го поверху № 75 , 1/2 частину приміщення № 74 загальною площе. 14 кв.м., технічного поверху № 5-18, 28 загальною площею 250,4 кв.м, які розташовані за адресою:   АДРЕСА_2 . (а.с. 51-59,62,65).
Сторонами по справі визнається, що нежитлові приміщення, які належать на праві власності позивачу, знаходяться в багатоповерхових будівлях.
04.04.2019 відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення № 49766-5806-2038, № 49764-5806-2038, № 49765-5806-2038, якими визначено позивачу зобов`язання за платежем земельний податок з фізичних осіб за 2019 рік в розмірі 27 457,82 грн, 9 621,97 грн, 7 438,03 грн відповідно (а.с.15-16).
Земельний податок з фізичних осіб за земельні ділянки  за 2019 рік проведено  на підставі технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Харкова, станом на 01.01.2013. 
Позивач, не погоджуючись із податковими повідомленнями-рішеннями, звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що при прийнятті податкових повідомлень рішень податковим органом враховано загальні площі земельних ділянок без визначення їх пропорційності до площі нежитлових приміщень, які належить позивачу, а тому податкові повідомлення-рішення є неправомірними.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Земельні відносини в Україні регулюються Земельним кодексом України, а справляння плати за землю, зокрема, земельного податку здійснюється відповідно до положень Податкового кодексу України, яким визначено порядок оподаткування земельних ділянок і перелік пільг поземельному податку.
Статтею 206 Земельного кодексу України визначено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Відповідно до пп.пп. 14.1.72, 14.1.73 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (далі- ПК України) земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу); землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.
Згідно з п. 269.1 ст. 269 ПК України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.
Відповідно до пп. 270.1.1 п. 270.1 ст. 270 ПК України об`єктами оподаткування є земельні ділянки,які перебувають у власності або користуванні.
Згідно з п. 287.1 ст. 287 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.
Відповідно до ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою,на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Згідно ч. 2 ст. 120 Земельного кодексу України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою,на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Відповідно до п. 287.6 ст. 287 ПК України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.
Згідно з п. 271.1 ст. 271 ПК України базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.
Пунктом 286.1 статті 286 ПК України передбачено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. 286.6 ст. 286 ПК України на земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб:
1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом;
2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності;
3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.
Відповідно до постанови Верховного Суду України від 07.07.2015 р. у справі № 826/12388/13-а власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Фізична особа - власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Згідно із п. 287.8 ст. 287 ПК України власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Таким чином, фізична особа - власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
За таких обставин, незважаючи на те, що позивач не зареєстрував право власності чи користування земельною ділянкою під належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями, виходячи із принципу пріоритетності норм ПК України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у п. 5.2 ст. 5 ПК України, обов`язок зі сплати земельного податку виник у позивача з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно (нежилого приміщення).
Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 820/3171/17, 19.11.2018 у справі № 804/5370/17, від 24.01.2019 у справі № 826/7169/16, від 16.04.2020 у справі № 804/6405/16, від 16.06.2020 у справі № 826/11166/16.
Враховуючи вищевикладене колегія суддів зазначає, що нарахування податку на земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, відбувається з урахуванням площі земельної ділянки, яка перебуває у користуванні співвласників, а також частки кожного співвласника у праві власності на нерухоме майно, яке знаходиться на цій земельній ділянці.
Як встановлено судовим розглядом та визнається відповідачем, що позивач є лише співвласником нежитлових приміщень, які знаходяться у багатоповерхових нежитлових будівліях за адресами: АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 .
Колегія суддів зазначає, що незважаючи на те, що позивач не зареєстрував право власності чи користування земельною ділянкою під належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями, виходячи з принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у п.5.2 ст.5 ПК України, обов`язок сплати земельного податку виник у позивача з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
В той же час, відповідно до п. 286.1 статті 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.
Колегія суддів звертає увагу, що центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин є Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр), відповідно до п. 1 Положення про зазначений орган, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 року № 15.
Згідно пп. 14.1.42 п. 14.1 ст. 14 ПК України дані державного земельного кадастру - сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристики, розподіл серед власників землі та землекористувачів, підготовлених відповідно до закону.
Згідно п.п. 14 п. 24 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 року № 1051, до Державного земельного кадастру вносяться такі відомості про земельні ділянки, зокрема як нормативна грошова оцінка: значення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яке розраховується за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру на підставі відомостей про земельну ділянку, зазначених у пункті 24, та відомостей про нормативну грошову оцінку земель у межах території адміністративно-територіальної одиниці згідно з пп. 8 п. 22 цього Порядку.
Відповідно до ч. 1 ст. 38 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості з Державного земельного кадастру надаються державними кадастровими реєстраторами у формі: витягів з Державного земельного кадастру про об`єкт Державного земельного кадастру; довідок, що містять узагальнену інформацію про землі (території), за формою, встановленою Порядком ведення Державного земельного кадастру; викопіювань з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану); копій документів, що створюються під час ведення Державного земельного кадастру.
Згідно з ч. 5 ст. 38 Закону України «Про Державний земельний кадастр» на отримання відомостей Державного земельного кадастру про земельну ділянку мають право, зокрема, органи державної влади та органи місцевого самоврядування для реалізації своїх повноважень, визначених законом.
Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 21.12.2011 №1386 затверджено Порядок подання інформації про платників податків, об`єкти оподаткування та об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, для забезпечення ведення їх обліку, а також обчислення та справляння податків і зборів.
Пунктом 4 цього Порядку передбачено, що Держгеокадастр та Мін`юст подають щомісяця до 10 числа, а також на запит територіального органу ДФС за місцезнаходженням земельної ділянки або ДФС інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю та єдиного податку, в тому числі:
- Держгеокадастр - про земельні ділянки, зокрема про кадастровий номер земельної ділянки, дату реєстрації у Державному земельному кадастрі, дату державної реєстрації земельної ділянки (відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою чи договору оренди), площу відповідно до правовстановлюючих документів, цільове призначення та місце розташування земельної ділянки, дату та значення нормативної грошової оцінки, частку кожного із співвласників земельної ділянки (у разі коли земельна ділянка перебуває у спільній частковій власності), а також про землевласників або землекористувачів, зокрема найменування та місцезнаходження або прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання землевласника або землекористувача;
- Мін`юст - про землевласників або землекористувачів, зокрема про найменування та місцезнаходження або прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання землевласника або землекористувача (у разі наявності такої інформації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно), назву, номер та дату правовстановлюючого документа, кадастровий номер земельної ділянки, площу відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, дату державної реєстрації речового права, цільове призначення, місцезнаходження земельної ділянки (у разі наявності такої інформації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно), розмір частки у праві спільної власності на земельну ділянку (у разі коли майно належить на праві спільної часткової власності), а також про об`єкти незавершеного будівництва.
Однак, колегія суддів зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази використання відповідачем даних державного земельного кадастру. Доказів зворотного судам першої та апеляційної інстанції відповідачем не надано.
Колегія суддів зазначає, що нарахування позивачу податку на земельну ділянку, розташовану за вищевказаними адресами повинно відбуватися з урахуванням частки кожного співвласника у праві власності на нерухоме майно, яке знаходиться на цій земельній ділянці та на підставі даних державного земельного кадастру.
Із наявного в матеріалах справи розрахунку земельного податку вбачається, що податковим органом враховано площу та тариф земельних ділянок за адресами:
- АДРЕСА_2, площею 0, 0117 га, з 26.04.2011 по 31.12.2999, за тарифом  2 346 822,54;
-  АДРЕСА_1, 61001, площею 0,0039 га, з 22.09.2010 по 31.12.2999, за тарифом  1 907 186,04;
-  АДРЕСА_2, площею 0,0041 га, з 26.04.2011 по 31.12.2999, за тарифом 2 346 822,54 (а.с. 17).
Доказів, що розмір площі земельних ділянок за адресами: АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2, визначено із врахування частки інших співвласників нежитлових приміщень, що розташовані на зазначених земельних ділянках,  даних Державного  земельного  кадастру,  пропорційності земельної ділянки  до  площі  нежитлового приміщення, яке належало позивачу, відповідачем не надано ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції.
Разом з тим, позивачем надано до суду  акти визначення меж та площі земельних ділянок, складені ТОВ "Експерт -профі-Україна",  висновки про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, звіти про надання консультаційних послуг з визначення ймовірної величини нормативної грошової оцінки земельної ділянки.
З наданих документів вбачається, що доля замовника в загальній площі земельної ділянки за адресами:  АДРЕСА_1,  пропорційно площі приміщень складає 39 кв. м.; АДРЕСА_2  - 2  122,00 кв. м. (а.с. 21-25,  27-29).
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.  Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідачем не надано доказів на спростування зазначеного, а отже зазначені докази приймаються судом як належні та допустимі.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що податковим органом, всупереч п. 286.6 ст.286 ПК України при розрахунку земельного податку позивачу, не було встановлено кількість користувачів земельної ділянки, яка розташована за відповідною адресою, не враховано площу частки земельної ділянки кожного співвласника у праві власності на нерухоме майно, яке знаходиться на цій земельній ділянці, розрахунок земельного податку для позивача здійснено за відсутності відомостей, обов`язкова наявність яких обумовлена нормами ПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем доказів правомірності прийнятих повідомлень-рішень не надано. 
Отже, суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано задовольнив адміністративний позов.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірних висновків, що при прийнятті оскаржуваних податкових повідомлень-рішень від 04.04.2019 №49766-5805-2038, №49764-5806-2038, №49765-5806-2038 Головне управління ДПС у Харківській області діяло всупереч встановленому законом порядку, необґрунтовано, упереджено, без з`ясування необхідних обставин, що мали значення для прийняття рішення, без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, чим порушено законні інтереси позивача.
Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області  залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.03.2020 року по справі № 520/14522/19  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова	
Судді	   	С.П. Жигилій    Т.С. Перцова   	
Повний текст постанови складено  11.08.2020