ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/697/20 Справа № 202/3774/16 	  	Суддя у 1-й інстанції - Зосименко С.Г. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2020 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого - Куценко Т.Р., 
суддів: Деркач Н.М, Макарова М.О., 
за участю секретаря - Кругман А.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційною скаргою 
       Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», 
на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», третя особа ОСОБА_2 про визнання неправомірними дій щодо нарахування процентів, штрафних санкцій та інших платежів, - 

ВСТАНОВИЛА: 

       У червні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
       На обґрунтування позовних вимог зазначило, що 05 квітня 2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 2008-080, за умовами якого останній було надано кредит у сумі 26 100 доларів США з кінцевим строком повернення до 25 квітня 2010 року, зі сплатою процентів за його користування в розмірі 17 % річних.
       З метою забезпечення належного виконання умов кредитного договору 25 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 2008/080, за умовами якого ОСОБА_2 взяла на себе зобов`язання відповідати перед банком у повному обсязі за зобов`язаннями ОСОБА_1 , які виникають з кредитного договору.
       Умови кредитного договору боржник не виконав, внаслідок чого станом на 24 квітня 2016 року у неї утворилася заборгованість в сумі 118 249,90 доларів США, з яких: 19 369,51 доларів США - тіло кредиту, 54 465,90 доларів США - проценти за користування кредитом, 9 ,72,89 доларів США - комісія, 35 041,60 доларів США - пеня, за несвоєчасне виконання відповідачем зобов`язань, яку позивач просив стягнути на свою користь солідарно з відповідачів /т.1, а.с.2-3/.
       У вересні 2016 року ОСОБА_1 подала до суду зустрічний позов до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання неправомірними дій щодо нарахування процентів, штрафних санкцій та інших платежів.
       Зустрічний позов  ОСОБА_1  мотивовано тим, що 25 квітня 2008 року між нею та ЗАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір строком до 25 квітня 2010 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за цим договором між сторонами було укладено договір застави автотранспорту. На початку 2009 року у  ОСОБА_1  перед банком виникла заборгованість за цим кредитним договором, у зв`язку із чим 23 квітня 2009 року в рахунок погашення цієї заборгованості вона передала автомобіль банку. З того часу ОСОБА_1  неодноразово зверталася до банку з вимогою повернути автомобіль або надати можливість в рахунок погашення заборгованості продати його. Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 листопада 2011 року було звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль марки Toyota Auris, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 . Проте банк реалізував заставний автомобіль тільки у 2015 році. Позивач вважала, що збільшення розміру заборгованості допущено з вини кредитора, оскільки банк не виконав умови договору з причини, які залежать виключно від волі банку. Просила визнати неправомірними дії банку щодо нарахування з 23 квітня 2009 року ОСОБА_1  процентів, штрафних санкцій, неустойки, комісійної винагороди за кредитним договором №2008-80 від 25 квітня 2008 року, укладеного між ПАТ КБ "Приватбанк" та  ОСОБА_1  /т.1, а.с.113-116/.
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2016 року відмовлено в задоволені позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано неправомірними дії ПАТ КБ «Приватбанк» щодо нарахування з 23 квітня 2009 року боржнику процентів, штрафних санкцій, неустойки, комісійної винагороди за кредитним договором №2008-080 від 25 квітня 2008 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат /т.1, а.с.167-172/.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем за первісним позовом не доведено належними та допустимими доказами розміру заборгованості.
Крім того, ухвалюючи рішення про задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що факт прийняття кредитором від боржника предмету застави для його подальшої реалізації, що передбачено умовами договору застави автотранспорту, породжує для кредитора обов`язок вчинити необхідні для цього дії протягом розумного строку (якщо відповідний строк не визначено законом або договором). Ухилення від учинення таких дій зумовлює виникнення прострочення з боку кредитора. Таким чином, дії ПАТ КБ «Приватбанк» щодо нарахування з 23 квітня 2009 року ОСОБА_1 процентів, штрафних санкцій, неустойки, комісійної винагороди за кредитним договором від 25 квітня 2008 року № 2008-080, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 є неправомірними, оскільки ухилення кредитора від реалізації предмета застави і неможливість вчинити боржникові аналогічні дії, спрямовані на задоволення вимог заставодержателя є невжиття заходів щодо зменшення збитків, завданих порушенням зобов`язання, та призвело до прострочення кредитора.
Не погодившись з таким рішенням, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити первісні позовні вимоги банку та відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись  на те, що боржником не виконано зобов`язання по кредитному договору та на час  розгляду справи існує заборгованість, яка підлягає стягненню відповідно до норм матеріального права. Також посилається на те, що боржником не було доведено належними та допустимими доказами обставин щодо винних дій банку з реалізації автомобіля протягом тривалого часу /т.1, а.с.178-183/.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2017 року рішення місцевого суду залишено без змін /т.1, а.с.214-217/.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.
Постановою Верховного суду від 10 липня 2019 року касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду /т.2, а.с.39-44/.
       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог та враховуючи висновки Верховного Суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
       Судом встановлено, що 25 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 Укладено кредитний договір №2008-080, за умовами якого останній надано кредит у сумі 26 100 доларів США з кінцевим строком повернення до 25 квітня 2010 року, зі сплатою процентів за його користування в розмірі 17 % річних.
       З метою забезпечення належного виконання умов кредитного договору 25 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 2008/080, за умовами якого ОСОБА_2 взяла на себе зобов`язання відповідати перед банком у повному обсязі за зобов`язаннями ОСОБА_1 , які виникають з кредитного договору.
       В якості забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір застави автотранспорту №2008-080/1, відповідно до умов якого остання передала належний їй автомобіль Toyota Auris, 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на початку 2009 року було добровільно передано позичальником за актом приймання-передачі ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою його подальшої реалізації для погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №2008-080 від 25 квітня 2008 року.
       Згідно із цим актом автомобіль перебував у технічно справному стані, його передано представникам банку з оригіналом технічного паспорту та комплектом ключів.
       Станом на 2010 рік банк оцінив автомобіль у 11 000,00 доларів США.
        ОСОБА_1 звернулася до банку із проханням самостійно реалізувати автомобіль за 15 000 доларів США, однак їй було відмовлено.
       Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2011 року у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави було звернуто стягнення на заставне майно - автомобіль Toyota Auris, 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , шляхом його продажу з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу з іншою особою покупцем із зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ, який було продано 08 вересня 2015 року за 5 982, 91 доларів США.
       Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2016 року у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави, заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2012 року задоволено. Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2012 року скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку.
       Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2016 року позовну заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави залишено без розгляду.
       Звертаючись з позовними вимогами ПАТ КБ «ПриватБанк» посилався на те, що станом на час подання позову ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором №2008-080 від 25 квітня 2008 року у розмірі 118 249, 90 доларів США, з яких: 19 369, 51 доларів США - тіло кредиту, 54 465, 90 доларів США - проценти за користування кредитом, 972, 89 доларів США - комісія та 35 041, 60 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання відповідачем зобов`язань.
       Разом з цим, під час апеляційного розгляду даної справи судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 10 листопада 2011 року, цивільна справа №2-417/2011, задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь банка суму заборгованості за кредитним договором № 2008-080 від 25 квітня 2008 року станом на 15 травня 2009 року в розмірі 27 320,70 доларів США, що у гривневому еквіваленті становить 208 279,34 грн., яка складається з: 22 360,97 доларів США -заборгованість по кредиту; 2 792,12 доларів США-заборгованість по процентам; 451,64 доларів США -заборгованість по комісії за користування кредитом; 383,75 доларів США -пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором та штрафні санкції в розмірі 1 332,21 доларів США. 
       Відповідно ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. 
       Згідно ст.255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
       Виходячи з наведених норм, та враховуючи рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 10 листопада 2011 року, яким вже було вирішено спір між сторонами щодо стягнення заборгованості з відповідачів на користь банку за кредитним договором № 2008-080 від 25 квітня 2008 року, колегія суддів приходить до висновку, що в частині позовних вимог про стягнення заборгованості у розмірі 22 997, 02 доларів США, яка складається з: 19 369, 51 доларів США - заборгованість по кредиту; 2 792,12 доларів США-заборгованість по процентам; 451,64 доларів США -заборгованість по комісії за користування кредитом; 383,75 доларів США -пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором провадження по даній справі підлягає закриттю.
       Щодо позовних вимог банку про стягнення заборгованості в іншій частині колегія суддів виходить з наступного.
       Судом встановлено, що сторони кредитного договору №2008-080 від 25 квітня 2008 року узгодили умови повернення ОСОБА_1 суми кредиту, відсотків та винагороди відповідно до Графіку погашення кредиту, проте не пізніше 25 квітня 2010 року (п.1.3 договору).
       Відповідно до Графіку погашення кредиту, процентів та винагороди (Додаток №1 договору) останній платіж за кредитом боржник зобов`язаний здійснити 25 квітня 2010 року.
       Разом з цим, зазначений Договір діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим Договором (п.7.1 договору).
       Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За умовами договору сторони погодили нарахування відсотків у розмірі 17% річних за користування кредитом у період з дати списання коштів з рахунку банку до дати погашення кредиту відповідно, зокрема п.1.3 договору, також у період зазначений у Графіку погашення кредиту, процентів та винагороди (п.4.1 договору).
Як вже зазначалось, сторони погодили графік розрахунків до договору, яким визначено суму процентів, яка підлягає до сплата за користування позикою, у розмірі 4 956, 70 доларів США. Також визначили сукупну вартість позики, яка підлягає поверненню для повного виконання зобов`язань у розмірі 31 056, 70 доларів США.
Відтак, у межах строку кредитування позичальник мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти.
Враховуючи норми ст.1048 ЦК України, колегія суддів приходить до висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Такого з висновку прийшов Верховний Суд у свої постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12.
Враховуючи, встановлення строку повернення кредиту за договором до 25 квітня 2010 року та рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 10 листопада 2011 року, цивільна справа №2-417/2011, яким вже було стягнуто заборгованість за кредитним договором після настання строку виконання зобов`язання в повному обсязі, колегія суддів приходить до висновку, що нараховані банком відсотки, комісія та пеня у розмірі визначеному кредитним договором стягненню не підлягають, оскільки дані нарахування можливо здійснювати лише у межах строку кредитування.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволені позовних вимог банку в іншій частині стягнення заборгованості за відсотками, комісією та пенею, які було нараховано поза межами строку кредитування.
Щодо зустрічних позовних вимоги  ОСОБА_1  про визнання неправомірними дій ПАТ КБ «Приватбанк» щодо нарахування боржникові процентів, штрафних санкцій, неустойки, комісійної винагороди за кредитним договоромколегія суддів виходить з наступного.
Пунктом 21 договору застави автотранспорту передбачено, що заставодержатель має право на власний розсуд обрати один з таких позасудових способів звернення стягнення на предмет застави: передача предмету застави у власність заставодержателя, продаж заставадержателем предмету застави шляхом укладання договору купівлі-продажу з іншою особою або на публічних торгах.
Матеріалами справи підтверджується добровільна передача ОСОБА_1 заставного майна у власність банку з метою його реалізації в рахунок погашення заборгованості та підтверджується звернення стягнення на вказаний автомобіль за рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2011 року. 
Проте добровільна передача боржником предмету застави не звільняє його від відповідальності за погашення суми кредиту. Крім того, відповідно до умов договору при достроковому поверненню кредиту по зобов`язанням, строки виконання яких не настали, вважаються такими, що настали на дату повернення суми кредиту. Тобто, відсотки, які визначені договором та Графіком погашення кредиту підлягають сплаті при добровільній передачі предмету застави. Отже всі платежі, які були нараховані банком до 25 квітня 2010 року, є такими що відповідають умовам договору та нормам закону. Щодо зустрічних вимог в іншій частині колегія суддів приходить до висновку, що вони не підлягають задоволенню, оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволені позову банку з інших підстав.
Виходячи з викладеного колегія суддів приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги не підлягають задоволенню.
       Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права. 
За таких обставин, враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню. Провадження підлягає закриттю в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №2008-080 від 25 квітня 2008 року у розмірі 22 997, 02 доларів США, яка складається з: 19 369, 51 доларів США -заборгованість по кредиту; 2 792,12 доларів США-заборгованість по процентам; 451,64 доларів США -заборгованість по комісії за користування кредитом; 383,75 доларів США -пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором. В іншій частині позовних вимог банку необхідно відмовити. Відмовити в задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 
керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 377, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2016 року - скасувати.
В частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №2008-080 від 25 квітня 2008 року у розмірі 22 997, 02 доларів США, яка складається з: 19 369, 51 доларів США -заборгованість по кредиту; 2 792,12 доларів США-заборгованість по процентам; 451,64 доларів США -заборгованість по комісії за користування кредитом; 383,75 доларів США -пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором закрити провадження.
В іншій частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» відмовити.
Відмовити в задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:                                                                Т.Р. Куценко 

Судді:                                                                        Н.М. Деркач                                                                
                                                                               М.О. Макаров