КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2020 року                                                                                                      місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 755/15522/19                                           
номер провадження: 22-ц/824/4445/2020                   
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,
за участю секретаря - Орел П.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_1 - адвоката Коваленка Андрія Олександровича на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 грудня 2019 року у складі судді Галагана В.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його розподіл,
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2019 року  ОСОБА_1 звернувся  до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його розподіл.
Позовна заява мотивована тим, що з серпня 2009 року по липень 2015 року він проживав разом  ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет та фактично виконували права та обов`язки подружжя. Вказував, що у цей період у них народилась дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначав, що до листопада 2011 року він разом з відповідачем ОСОБА_2 проживали у належній йому на праві власності квартирі АДРЕСА_1 , де він зареєстрував місце проживання відповідача, з листопада 2011 року по листопада 2012 року - вони проживали у його знайомого у селі Гатне Києво-Святошинського району Київської області, а з листопада 2012 року по липень 2015 року - у квартирі АДРЕСА_2 , придбану за його власні кошти, які він отримав від продажу квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано за відповідачем. Вказував, що факт їх спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у вказаний вище період також підтверджується письмовими пояснення свідків: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які долучені до позову.              
Зазначав, що 07 липня 2015 року між ним та відповідачем був зареєстрований шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 1393. Вказував, що на даний час у проваджені суду першої інстанції перебуває справа за позовом ОСОБА_2 до нього про розірвання шлюбу, вони не можуть дійти згоди щодо розподілу майна, набутого за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, зокрема, вказаної вище квартири АДРЕСА_2 . Зазначав, що оскільки вказана квартира придбана ними у період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу за його власні кошти, а облаштування спірної квартири частково здійснювався за кошти відповідача, то зазначена квартира належить їм як подружжю на  праві спільної сумісної власності. Тому вважав, що з урахуванням вкладу кожного з них  у придбання цього майна йому належить 2/3 частки цієї квартири, а відповідачу - 1/3 частки квартири.
З урахуванням наведеного, позивач просив встановити факт проживання його та          відповідача ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 серпня 2009 року до 07 липня 2015 року ; визнати їх спільною сумісною власністю квартиру АДРЕСА_2 ; здійснити поділ майна подружжя та визнати за ним право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 , а за відповідачем право власності на 1/3 частину цієї квартири.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 19 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Коваленко А.О. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з серпня 2009 року по липень 2015 року, оскільки факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу до листопада 2011 року за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджується тим, що позивач, будучи власником цієї квартири зареєстрував місце проживання відповідача за цією адресою. Також факт спільного проживання сторін у період з листопада 2011 року по вересень 2012 року по АДРЕСА_3 , а з вересня 2012 року по липень 2015 року - у квартирі АДРЕСА_2 , та ведення ними спільного господарства, спільного бюджету, виконання та дотримання прав та обов`язків подружжя, підтверджується показами свідків: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , письмові пояснення яких долучені до позову. Однак суд першої інстанції залишив поза увагою ці письмові пояснення свідків і оцінки у рішенні їм не надав. Вказує, що факт спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу у період з листопада 2011 року по вересень 2012 року по АДРЕСА_3 також підтверджується долученими до апеляційної скарги поясненнями свідка ОСОБА_8 , яка є власником вказаного будинку. Крім того, факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у 2011-2012 роках підтверджується долученими до апеляційної скарги поясненнями свідка ОСОБА_9 , яка була їх сусідкою у селі Гатне Києво-Святошинського району Київської області.          
Вказує, що 19 грудня 2019 року позивач знайшов документи щодо придбання відповідачем ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_2 . Однак у зв`язку з браком часу на їх аналіз, виготовлення копій, направлення їх відповідачу та подання до суду, завірені копії документів не були долучені до матеріалів справи.  Зазначає, що у долученій до апеляційної скарги копії договору купівлі - продажу облігацій                             № Б-17/11-3 від  05 квітня 2011 року ОСОБА_2 особисто підтвердила, що вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та вказала цю адреса для повідомлень.  Також у долученій до апеляційної скарги копії договору №Б-0302/4/195 про участь у будівництві об`єкту нерухомості від 13 грудня 2011 року ОСОБА_2 особисто підтвердила, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_3 та вказала цю адресу для повідомлень. 
Зазначає, що факт спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу у період з вересня 2012 року по липень 2015 року підтверджується тим, що після реєстрації 17 лютого 2013 року державним реєстратором права власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 , остання 07 березня 2013 року зареєструвала своє місце проживання, а 14 березня 2013 року вона самостійно зареєструвала місце проживання позивача ОСОБА_1 за цією ж адресою. Також вказує, що факт спільного проживання сторін по справі підтверджується фотографіями та відео із їх сімейного архіву, які були зроблені у період з 2009 року по 2017 рік. 
Наголошує, що спірна квартира була придбана за кошти ОСОБА_1 , які він отримав від продажу належної йому квартири АДРЕСА_1 , а облаштування квартири (ремонт) частково здійснювалося за кошти відповідача, спірна квартира належить сторонам як подружжю на праві спільної сумісної власності, домовленості між ними  щодо поділу квартири не досягнуто, а тому з урахуванням вкладу кожного з них у її придбання, вважає, що позивачу належить 2/3 частки цієї квартири, а відповідачу - 1/3 частки квартири.
Відповідач ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим. Вказує, що на початку 2009 року вона познайомилась з позивачем та через деякий час вони почали зустрічатись. Їх зустрічі носили періодичний, не регулярний характер, оскільки вона проживала у місті Харкові, а позивач у місті Києві. Вказує, що сам факт спільного проживання сторін без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності за позивачем на спірне нерухоме майно. Зазначає, що з травня 2009 року по березень 2013 року вона працювала в компанії «Джей Ті Інтернешнл Україна» на посаді керівника програми для споживачів, після чого влаштувалась до аптеки «Фармастор» на посаду касира торгівельного залу, де пропрацювала до травня 2014 року. Після цього вона працевлаштувалась до товариства з обмеженою відповідальністю «Рекордаті», де наразі працює на посаді рекламіста. Тобто, весь цей час вона працювала та отримувала стабільний дохід. Крім того, вона мала у власності квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , та автомобіль марки «Форд Фокус», 2009 року випуску. Вказане майно вона продала для придбання спірної квартири. Зазначає, що сам по собі факт того, що позивач є батьком її дитини не свідчить про те, що вони проживали однією сім`єю у період з серпня 2009 року по липень 2015 року. Вказує, що надані позивачем ОСОБА_1 до апеляційної скарги фотографії та СD-диск із відео матеріалами, не  можуть буті прийняті судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки вони не були подані позивачем до суду першої інстанції у встановлений законом спосіб. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. 
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено факту проживання однією сім`єю позивача з відповідачем без реєстрації шлюбу у період з 01 серпня 2009 року до 07 липня 2015 року, оскільки не надав належних та допустимих доказів, що між ним та відповідачем склалися відносини притаманні саме подружжю (ведення спільного господарства, наявність спільних прав та зобов`язань, спільний побут). 
Також суд встановив, що в матеріалах справи відсутні докази придбання спірної квартири в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти позивача та відповідача. Позивач не надав доказів того, що грошові кошти, які отримані ним від продажу належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1 ним витрачено на придбання спірної квартири АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано за відповідачем. Суд зазначив, що наведені позивачем підстави не є такими, з якими закон пов`язує правовий статус жінки та чоловіка, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, та на майно яких поширюються положення СК України про спільність сумісної власності подружжя. 
За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що наявні у матеріалах справи докази не підтверджують доводи позивача про існування між ним та відповідачем усталених відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та побуту, та придбання спірної квартири за їх спільні сумісні кошти або спільною працею.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.
Відповідно до ч.2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.
Згідно з ч.ч.1,2 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до ч.1 ст.36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Статтею 74 СК України встановлено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Тобто, при застосуванні ст.74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст.74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком і жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства; наявності у сторін спільного бюджету; проведення спільних витрат; придбання іншого майна в інтересах сім`ї.
Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, потрібно встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.
Сам факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на частину майна за кожною із сторін.
З наведеного вище положення про осіб, які складають сім`ю випливає ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, наявність усталених відносини, що притаманні подружжю, спільне проживання.
Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.
Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладені Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, у постанові Верховного Суду від  10 жовтня 2018 року у справі                      № 367/7714/16, у постанові Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі                             № 204/8558/14-ц, у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі                                     № 127/830/17.
У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Під час застосування ст. 74 СК України, яка регулює поділ майна осіб, що проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що у позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась спільна дитина ОСОБА_3 , що підтверджено свідоцтвом про народження, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві від 16 грудня 2010 року, актовий запис № 2262. 
23 листопада 2011 року позивач ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кияшко А.В., продав належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 . Згідно умов договору продаж квартири ОСОБА_1 вчинено за 798 880 грн              00 коп.
З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23 вересня 2019 року вбачається, що 17 лютого 2013 року державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності серія САЕ номер 905944, виданого                          27 грудня 2012 року Головним управлінням житлового забезпечення на підставі наказу від 26 грудня 2012 року № 2119-С/КІ.
Установлено, що 07 липня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб і ОСОБА_2 змінила прізвище на « ОСОБА_2 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 1393.
Також в матеріалах справи міститься виписка про руху коштів по банківським рахункам ОСОБА_1 за період з 31 листопада 2011 року по 31 жовтня 2012 року               (а.с. 65-68, т.1).
За правилами ст.ст.12, 81 ЦПК України обов`язок доведення тих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим ЦПК України, покладається на кожну із сторін. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. 
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.
На обґрунтування позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, позивач ОСОБА_1 зазначив, що з серпня 2009 року по липень 2015 року він проживав разом  ОСОБА_2 однією сім`єю, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет та фактично виконували права та обов`язки подружжя. Вказував, що у цей період у них народилась дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначав, що до листопада 2011 року він разом з відповідачем ОСОБА_2 проживали у належній йому на праві власності квартирі АДРЕСА_1 , де він зареєстрував місце проживання відповідача, з листопада 2011 року по листопада 2012 року - вони проживали у його знайомого у селі Гатне Києво-Святошинського району Київської області, а з листопада 2012 року по липень 2015 року - у квартирі АДРЕСА_2 , придбану за його особисті кошти, які він отримав від продажу квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано за відповідачем. 
Проте наведені позивачем обставини не є доказами спільного проживання його з відповідачем однією сім`єю, а свідчать лише про їх тривалі відносини, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що між сторонами склалися усталені відносини, притаманні подружжю (ведення спільного господарства, наявність спільних прав та зобов`язань, наявність  спільного бюджету, спільний побут).
Колегія суддів вважає що суд першої інстанції правильно не взяв до уваги доводи позивача про те, що факт спільного проживання його з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу у вказаний вище період підтверджується письмовими поясненнями свідків: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які містяться в матеріалах справи, оскільки вказані особи не були допитані судом першої інстанції як свідки та не були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань. 
Посилання представника позивача в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції під час підготовчого засідання 04 грудня 2019 року безпідставно відмовив у виклику вказаних вище осіб для допиту як свідків, є необгрунтованими, оскільки з протоколу судового засідання від 04 грудня 2019 року вбачається, що на запитання головуючого представник ОСОБА_1 - адвокат Коваленко А.О. заявив про відсутність у нього клопотань.
За таких обставин та приймаючи до уваги, що відповідно до ч.1 ст.91 ЦПК України виклик свідка здійснюється за заявою учасника справи, у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для виклику ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , та допиту їх як свідків.
Встановивши вказані обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що  позивач не довів факт проживання однією сім`єю з відповідачем у період з 01 серпня 2009 року до 07 липня 2015 року, оскільки не надав доказів, що між ним та відповідачем склалися відносини притаманні саме подружжю (ведення спільного господарства, наявність спільних прав та зобов`язань, наявність  спільного бюджету, спільний побут). 
Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділу, ОСОБА_1 послався на те, що квартира АДРЕСА_2 була придбана за його власні кошти внаслідок продажу належної йому квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано за відповідачем. Зазначав, що оскільки вказана квартира придбана ними у період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу за його власні кошти, а облаштування спірної квартири частково здійснювався за кошти відповідача, то вважав, що зазначена квартира належить їм як подружжю на  праві спільної сумісної власності.
 Проте матеріали справи не містять доказів участі позивача у придбанні спірного нерухомого майна за його власні кошти, наявні в матеріалах справи виписки про руху коштів по банківським рахункам позивача за період з 31 листопада 2011 року по 31 жовтня 2012 року також не доводять, що кошти, отримані позивачем від продажу належної йому квартири АДРЕСА_1 були витрачені ним саме на придбання спірної квартири. 
Отже, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1  про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділу, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що позивачем не надано доказів про власну участь у набутті цього майна за його власні кошти, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, без визначення ступеня його участі працею, коштами у створенні спільної власності не може бути підставою для визнання права власності на частину спірного майна.
Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.
Матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення суду не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішення.
Посилання в апеляційній скарзі на договір купівлі - продажу облігацій № Б- 17/11-3 від 05 квітня 2011 року, договір про участь у будівництві об`єкту нерухомості № Б-0302/4/195 від 13 грудня 2011 року, лист товариства з обмеженою відповідальністю «Комфорт Таун» від 13 вересня 2012 року, письмові пояснення ОСОБА_8 від 05 січня 2020 року, письмові пояснення ОСОБА_9 від 05 січня 2020 року, фотографії та CD-диск із відео матеріалами, які подані представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Коваленком А.О. разом з апеляційною скаргою (а.с.165-184, 187, т.1), а також подані позивачем до апеляційного суду довідки про його доходи за період з  листопада 2007 року по січень 2020 року, наказ № 187К від 30 жовтня 2007 року про внесення змін до штатного розкладу, наказ № 229К від 25 серпня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 , наказ № 075К від 08 травня 2009 року про прийняття на роботу ОСОБА_2 , наказ № 004 С від 11 січня 2011 року про надання відпустки збереження заробітної плати ОСОБА_2 , наказ № 019С від 05 березня 2013 року, наказ № 053К від 06 березня 2013 року про звільнення ОСОБА_2 ,  скріншот спільних фотографій позивача та відповідача, у т.ч. із соціальних мереж та з сімейного альбому, абонентський договір №58192 про надання послуг кабельного телебачення від 18 грудня 2012 року;  квитанції (№ 9 від 07 квітня 2011 року, № 76\з6 від 08 липня 2011 року, № 76\з22 від 12 жовтня 2011 року, № 76\з8 від 30 листопада 2011 року,                № 4853\з40 від 06 грудня 2011 року, № 737\з7 від 08 грудня 2011 року), договір № Б-17/11-3 купівлі-продажу облігацій від 05 квітня 2011 року, договір Б-03 05/9/103 про участь у будівництві об нерухомості від 05 квітня 2011 року, договір Б-0302/4/195 про участь у будівництві нерухомості від 13 грудня 2011 року, договір про внесення змін та доповнень             № 1 від 13 грудня 2014 до договору № Б-17/11-3 купівлі-продажу облігацій від 05 квітня 2011 року; договір про внесення змін та доповнень № 2 від 13 грудня  2011 до  договору купівлі-продажу облігацій № Б-17/11-3 від 05 квітня 2011 року, договір від 13 грудня 2011 року про припинення дії договору про участь у будівництві об`єкту нерухомості                               №Б-0305/9/103 від 05 квітня 2011 року, акт про погашення облігацій (лоту) від 16 листопада 2012 року, акт приймання-передачі квартири від 16 листопада 2012 року, акт виконання зобов`язання від 16 листопада 2012 року до договору купівлі-продажу цінних паперів                       № Б-17/11-3 від 05 квітня 2011 року, договір від 01 листопада 2012 року про внесення змін та доповнень до договору  №Б-0302/4/195 про участь у будівництві об`єкту нерухомості від 13 грудня 2011 року, акт про виконання зобов`язань від 16 листопада 2012 року, акт про пред`явлення лоту облігацій до погашення № 0302/195 від 16 листопада 2012 року, копія медичної картки ОСОБА_3 , копія виписки з амбулаторної картки ОСОБА_3 , копія виписки № 3596/1829 з медичної карти стаціонарного з ОСОБА_2 , копії рахунків та видаткових накладних на поставку питної води, відповідь на лист вих. №08-28 від 22 квітня 2020 року з додатками, копія відповіді за вих. № 237/04-25 від 03 квітня 2020 року, копія довідки № 38/04/20 від 07 квітня 2020 року з додатками (а.с.10-177, т.2), не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки вказані документи подані представником позивача та самим позивачем з порушенням процесуальних строків подання доказів.
Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Згідно зі ст.83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Статтею 367 ЦПК України, визначено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Так, відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
В суді апеляційної інстанції представник позивача - адвокат Крупський В.В. не надав апеляційному суду доказів неможливості подання вказаних вище документів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від позивача чи його представника, а відтак ці документи не можуть бути прийняті апеляційним судом відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України. Посилання представника позивача в суді апеляційної інстанції на неналежне здійснення представником позивача - адвокатом Коваленком А.О. своїх повноважень в суді першої інстанції, не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки ці обставини не є поважними причинами, що об`єктивно перешкоджали стороні позивача надати ці докази до суду першої інстанції. 
З вказаних підстав апеляційний суд відхиляє посилання представника позивача на вказані документи. 
Подібного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05 лютого 2020 року у справі №381/1016/16-ц.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. 
Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,   
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 - адвоката Коваленка Андрія Олександровича залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 грудня 2019 року залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: