Дата документу 18.08.2020 Справа № 334/4633/19

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
18 серпня 2020 року
м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 334/4633/19
Провадження №22-ц/807/2482/20

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),
суддів Дашковської А.В.,Кочеткової І.В.,
за участю секретаря судового засідання Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2020 року, повний текст якого складено 11 червня 2020 року, в складі судді Баруліної Т.Є. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення частки у праві спільної сумісної власності подружжя, 
В С Т А Н О В И В :

У червні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про визначення частки у праві спільної сумісної власності подружжя.
В обґрунтування позову зазначала, що 22 червня 2013 року вона уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_1 , який зареєстрований Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 279.
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 вересня 2015 року справі №334/951/15-ц шлюб між сторонами розірвано.
В період шлюбу вони з відповідачем придбали майно, а саме: 14/25 частин квартири АДРЕСА_1 .
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна, придбаного у шлюбі було задоволено частково, та визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки № НОМЕР_1 , кадастровий номер: 2310100000:07:051:0221, площею 0,1194га. В задоволенні іншої частини позову щодо визнання особистою власністю 14/25 частин квартири АДРЕСА_1 судом було відмовлено.
Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 25 квітня 2018 року рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2018 року скасовано в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 та в цій частині прийнято нову постанову, якою визнано особистою власністю ОСОБА_1 14/25 часток квартири АДРЕСА_1 .

Постановою Верховного Суду від 13 березня 2019 року задоволена касаційна скарга ОСОБА_2 внаслідок чого скасована постанова Апеляційного суду Запорізької області від 25.04.2018 та залишено чинним рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя 06.02.2018.
Зазначені обставини є встановленими та у відповідності до ч. 1, 4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.
Зазначає, що 14/25 часток квартири, придбаної на підставі договору купівлі-продажу від 12.11.2013 року, Р.№2833, є спільним майном подружжя, так як придбане сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі.
Відповідно до абзацу 2 пункта 5.7 Договору купівлі-продажу від 12 листопада 2013 року «Купівля частини квартири здійснюється за письмовою згодою дружини Покупця -  ОСОБА_3  викладеної в заяві, справжність підпису на якій засвідчено Задачиною Н.В., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 12.11.2013 року. Р.№2832...».
У відповідності до Порядку вчинення нотаріальних дій зміст одностороннього правочину (заяви-згоди) був викладений на спеціальному бланку для нотаріальних дій, долучений приватним нотаріусом Задачиной Н.В. до наряду справ 02-03 при договорі купівлі- продажу та зареєстрований в реєстрі правочинів за номером Р.№2832.
Вказане свідчить про те, що встановлена презумпція набуття права спільної сумісної власності на майно подружжя ОСОБА_1 не спростована.
Ураховуючи викладене, просить суд визначити рівними частки - відповідно по 1/2 у праві спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на 14\25 часток двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , яка придбана за Договором купівлі-продажу від 12.11.2013 року, Р.№2833. Визнати за  ОСОБА_2  право власності на 14\50 часток двокімнатної квартири АДРЕСА_2 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2020 року позов задоволено.
Визнано за  ОСОБА_2  право власності на 14\50 часток двокімнатної квартири АДРЕСА_2 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову у зв`язку із закінченням строку позовної давності.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачем пропущено строк позовної давності. Вказує, що ОСОБА_2 не зазначає про те, що у вересні 2015 року вона звернулась до суду з заявою про забезпечення доказів та 29 вересня 2015 року отримала ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя про задоволення її заяви у повному обсязі, якою суд витребував у ТОВ «ЗМБТІ» належним чином завірену копію технічної документації на спірну квартиру, тим самим приховує факт початку строку позовної давності. Але позовну заяву вона не подала.
Крім того, зазначає, що 15 вересня 2016 року ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя була затверджена мирова угода про визнання 14/25 частин квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1 . Але після того як ОСОБА_1 подав позовну заяву про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 вересня 2016 року (справа № 334/9028/15-ц). Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 22 березня 2017 року ухвала про затвердження мирової угоди скасована та справа повернута до суду першої інстанції для продовження розгляду. Після тривалого розгляду 06 лютого 2018 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя ухвалено рішення, де позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 не подавала.

Позивач до суду апеляційної інстанції не з`явилася, надіслала клопотання про розгляд справи за її відсутності ( а.с.115).
Відповідач приймає участь в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції через свого уповноваженого представника.
Судова колегія, враховуючи положення ч.2 ст.. 372 ЦПК України, ухвалила розглядати справу за відсутності учасників справи, які не прибули в судове засідання.

Заслухавши в засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення представника відповідача  ОСОБА_1 – адвоката Новікова І.О. , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що відповідно до ст. 70 СК України частки майна дружини та чоловіка є рівними. Крім того, рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2018 року вже було встановлено, що 14/25 частин квартири АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як така, що придбана під час перебування в зареєстрованому шлюбі, тому відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню при розгляді даної справи презумпція спільності майна подружжя. Строк позовної давності не пропущено, оскільки позивачка звернулась до суду в червні 2019 року, посилаючись на обставини встановлені рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2018 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 13 березня 2019 року.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 22 червня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 279 (а.с. 13-зворот).

12 листопада 2013 року між ОСОБА_5 (Продавець) та ОСОБА_1 (Покупець) укладено Договір купівлі-продажу частини квартири, відповідно до п. 1 якого Продавець зобов`язується продати (передати у власність Покупця), а Покупець зобов`язується прийняти, належні Продавцю 14/25 часток квартири, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 та сплатити за неї визначену за домовленістю сторін грошову суму (далі - Договір) (а.с. 6-7).

Рішенням Ленінського районного суду від 15 вересня 2015 року в справі № 334/6951/15-ц шлюб, зареєстрований 22 червня 2013 року Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано (а.с. 14).
Після розірвання шлюбу  ОСОБА_3 повернула своє дошлюбне прізвище « ОСОБА_6 » (а.с. 5 – зворот, а.с. 14)

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
За приписами частини першої статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
Відповідно до вимог статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно зі статтею 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
За змістом частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, сторона, яка посилається на те, що майно придбане у період шлюбу за особисті кошти та є її особистою власністю, в силу положень статті 81 ЦПК України зобов`язана надати суду належні докази, які б достовірно підтверджували існування таких обставин. Якщо стороною не надано таких доказів діє загальне правило про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що спірне майно придбано за його особисті кошти є неприйнятним з наступних мотивів.

З матеріалів справи вбачається, що спірні 14/25 часток квартири 12 листопада 2013 року придбано ОСОБА_1 , тобто під час перебування сторін у шлюбі.

Згідно з п. 5.7 Договору купівля частини квартири здійснюється за письмовою згодою дружини Покупця – ОСОБА_3 , викладеної в заяві, справжність підпису на якій засвідчено Задачиною Н.В., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 12.11.2013 року за р.№ 2832.
За змістом заяви від 12.11.2013 року за р.№ 2832,  ОСОБА_3  дає згоду чоловікові –  ОСОБА_1  на купівлю за спільні кошти та оформлення на його ім`я 14/25 часток  квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Підтвердила, що вказаний правочин укладається в інтересах сім’ї (а.с. 9).
Згідно з п. 5.6 Договору вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків цього Договору сторонам нотаріусом роз`яснено.

Отже, договір не містить застережень, що спірні 14/25 часток квартири придбано за особисті кошти ОСОБА_1 , натомість, із Договору вбачається, що вказана частка придбана за спільні кошти подружжя.

Відповідно до ч.3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06.02.2018 в справі № 334/9028/15-ц позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна, придбаного у шлюбі було задоволено частково, та визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки № НОМЕР_1 , кадастровий номер: 2310100000:07:051:0221, площею 0,1194га.. В задоволенні іншої частини позову щодо визнання особистою власністю 14/25 частин квартири АДРЕСА_1 судом було відмовлено. (а.с.15-17)

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 25.04.2018 рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06.02.2018 року скасовано в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 та в цій частині прийнято нову постанову, якою визнано особистою власністю ОСОБА_1 14/25 часток квартири АДРЕСА_1 . (а.с. 18-19)

Постановою Верховного Суду від 13.03.2019 задоволена касаційна скарга ОСОБА_2 , постанову апеляційного суду Запорізької області від 25.04.2018 про визнання особистою приватною власністю ОСОБА_1 14/25 часток квартири АДРЕСА_1 скасовано та залишено в цій частині рішення Ленінського районного суду м, Запоріжжя 06.02.2018.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06.02.2018 вже було встановлено, що 14/25 часток квартири АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та 

ОСОБА_2 абуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя.
У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання за ОСОБА_2 1/2 частки у праві спільної сумісної власності подружжя, а саме 14/25 часток двокімнатної квартири АДРЕСА_2 .

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку позовної давності, виходячи з наступного. 

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. 
Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Отже, вирішуючи питання про початок перебігу строку позовної давності необхідно виходити з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, бо саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Ленінського районного суду від 15.08.2016 затверджено мирову угоду від 15.08.2016 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Визнано за ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності 14/25 частин квартири АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_3 на праві особистої приватної власності земельну ділянку №26, кадастровий н№ 2310100000:07:051:0221, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 50).

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 22 березня 2017 року в справі № 334/9028/15-ц апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, ухвалу Ленінського районного суду від 15.08.2016 скасовано, справу повернуто до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Як зазначалось вище, остаточне рішення в справі № 334/9028/15-ц прийнято Верховним Судом 13.03.2019, яким залишено в силі рішення Ленінського районного суду від 06 лютого 2018 року, з якого вбачається, що в частині позову ОСОБА_1 щодо визнання його особистою власністю 14/25 частин квартири АДРЕСА_1 судом першої інстанції було відмовлено.

Отже, спір між сторонами виник у 2017 році, коли ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в справі 334/9028/15-ц на ухвалу Ленінського районного суду від 15.08.2016.

У вищеназваній справі (справа № 334/9028/15-ц) судом досліджувався статус 14/25 часток квартири АДРЕСА_1 , який остаточно було визначено постановою Верховного Суду від 13.03.2019. Позов в цій справі ОСОБА_2 подано в червні 2019 року. 

Твердження апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2  повинна була подати зустрічний позов у справі № 334/9028/15-ц є необґрунтованими, оскільки остання здійснювала захист своїх прав шляхом заперечення проти задоволення позову  ОСОБА_1 про визнання спірного майна його особистою власністю та поданням касаційної скарги.

Окрім того, з довідки юридичного відділу Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 25.06.2019 вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , з 15.05.2013 по теперішній час (а.с. 32).
Колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_2 не втрачала інтерес до спірного майна протягом вищевказаного періоду, а порушення її прав мало триваючий характер,

Ураховуючи, що спірне майно є спільною сумісною власністю сторін, порушення прав позивача є триваючим, а з часу ухвалення та набрання чинності судовими рішеннями в справі № 334/9028/15-ц не сплинув трирічний строк позовної давності, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що  ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом в цій справі з дотриманням строку позовної давності. 

Посилання апелянта на ухвалу Ленінського районного суду від 29.09.2015 в справі № 334/8697/15 (а.с. 49) не спростовує правильних висновків суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем невірно визначено Ѕ частку від 14/25 спірних часток, є помилковими, оскільки . Таким чином,  та є одним значенням дробу.

Інших доводів щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

       Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2020 року в цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 19 серпня 2020 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова