справа № 369/4449/20                                      головуючий у суді І інстанції Пінкевич Н.С.
провадження № 22-ц/824/10451/2020            суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
23 вересня 2020 року                                                                                      м. Київ
 
Київський апеляційний суд 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Головуючого судді Фінагеєва В.О., 
суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
  за участю секретаря Гасюк В.В.,
 
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 квітня 2020 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів позики та іпотеки, - 
 
В С Т А Н О В И В: 
 
         У квітні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом та просив визнати недійсним договір позики, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 24 жовтня 2019 року; визнати недійсним договір іпотеки нерухомого майна, укладений у забезпечення договору позики від 24 жовтня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 25 жовтня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Недоступом Д.В. 
У цей же день, ОСОБА_2 подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на квартиру загальною площею 214,6 кв.м., житловою площею 71,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 та заборонити її відчуження; земельну ділянку, площею 0,0245 га, кадастровий номер 3222485903:02:004:5017, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд, що належить ОСОБА_2 , та заборонити її відчуження.
Заява обґрунтована тим, що після відкриття провадження у справі існує ризик з боку відповідача шляхом подальшого відчуження квартири на користь третіх осіб з метою уникнення юридичної відповідальності. Невжиття заходів забезпечення позову в подальшому може утруднити або унеможливити виконання рішення суду, що призведе до необхідності вжиття позивачем додаткових заходів для поновлення своїх прав у разі задоволення позовних вимог.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 квітня 2020 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції через порушення норм процесуального права. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Обраний позивачем та застосований судом вид забезпечення позову не відповідає позовним вимогам, зокрема, позивачем заявлено вимоги про визнання недійсним договору позики, проте, не заявлено жодних вимог стосовно права позивача на нерухоме майно, а тому виконання можливого рішення суду за даними позовними вимогами не залежить від перебування майна у власності відповідача чи іншої особи. Позивачем не надано жодного належного обґрунтування своїй вимозі про необхідність забезпечення позову шляхом накладання арешту та заборони, а всі посилання є лише його особистими припущеннями та не підтвердженні належними, допустимими, достовірними доказами в розумінні згаданих статей 77, 79 ЦПК України. Обраний позивачем вид забезпечення позову не є співмірним з заявленими позовними вимогами. Враховуючи порушення терміну виконання зобов`язання за договором позики та умов договору іпотеки, уникнення мирного вирішення спору, 22 квітня 2020 року відповідач звернувся до державного реєстратора Сквирської районної державної адміністрації Київської області з заявою про звернення стягнення на предмети іпотеки, в результаті чого отримав витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, відповідно до якого ОСОБА_1 став новим власником квартири та земельної ділянки. На думку відповідача, заява про забезпечення позову була подана умисно з метою створення перешкод у реалізації відповідачем права, як власника об`єктів нерухомості.  
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує на те, що ним була доведена реальна загроза відчуження відповідачем майна позивача, оскільки вже після відкриття провадження у справі відповідач згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 22 квітня 2020 року протиправно реалізував свої наміри щодо зміни права власності на належне позивачу майно, яке є предметом оскаржуваного договору іпотеки. А тому до завершення розгляду справи існував ризик з боку відповідача подальшого відчуження квартири на користь третіх осіб. Суд першої інстанції правомірно застосував заходи забезпечення позову з дотриманням принципу співмірності та відповідності суті позовних вимог. 
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.
Постановляючи ухвалу про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обґрунтовано наявність зв`язку між заходом забезпечення позову та предметом позовних вимог, оскільки застосування такого заходу забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист його порушених прав та поновлення порушених прав та інтересів позивача. Невжиття заходу до забезпечення позову може призвести до того, що ухиляючись від майбутнього виконання рішення суду у даній справі, відповідач зможе здійснити відчуження спірного майна на користь інших осіб, що призведе до затягування розгляду справи та обмеження прав позивача на судовий ефективний судовий захист. При цьому, накладення арешту на спірне майно до вирішення спору по суті не призведе до обмеження прав, а слугуватиме заходом запобігання можливих порушень прав позивача.
Однак, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції та з урахуванням висновків, які містяться у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 308/8454/16-ц вважає за необхідне зазначити наступне. 
Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до вимог ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Частиною третьою статті 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.
Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.
Отже, забезпечення позову - це вжиття судом, в провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом про присудження реальне виконання позитивно прийнятого рішення. Такий інститут цивільно-процесуального законодавства передбачений з метою попередження несумлінних дій відповідача, який може, наприклад, сховати або продати майно, тобто з метою усунення утруднення або неможливості виконання рішення.
Судом встановлено, що між сторонами виник спір, який випливає з договорів позики та іпотеки. Позивач вважає, що вказані договори є недійсними. Предметом іпотеки є належне позивачу нерухоме майно. 
Звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову, ОСОБА_2 просив накласти арешт на належне йому на праві власності нерухоме майно з метою уникнення відчуження цього майна, оскільки договором іпотеки визначено право відповідача за його вибором застосувати один із способів стягнення на предмет іпотеки. 
При задоволенні заяви про забезпечення позову судом першої інстанції не було дотримано вимог частини третьої статті 150 ЦПК України та необґрунтовано вжито заходи забезпечення позову у спосіб, що не передбачений чинним законодавством. Так, нормами ЦПК України не передбачено можливості за заявою особи накладати арешт на майно, яке їй належить на праві власності.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує на те, що після відкриття провадження у справі відповідач станом на 22 квітня 2020 року протиправно реалізував свої наміри щодо зміни права власності на належне позивачу майно, яке є предметом оскаржуваного договору іпотеки. 
Однак, нерухоме майно, на яке суд наклав арешт, не є предметом даного спору, жодних вимог щодо нього позивач не заявляв. Заява про забезпечення позову була обґрунтована тим, що саме ОСОБА_2 є власником нерухомого майна і у нього є ризики, що відповідач на підставі договору іпотеки зможе звернути стягнення на майно у позасудовому порядку. Вимоги про накладення арешту на нерухоме майно як майно, що належить відповідачу, позивач не заявляв. 
Крім того, враховуючи вимоги позивача про визнання недійсними договору позики та договору іпотеки, рішення суду про задоволення зазначених вимог не потребуватиме примусового виконання, оскільки зазначені правочини будуть вважатись недійсними з моменту набуття чинності ухваленого судового рішенням. Отже, накладення арешту на квартиру та земельну ділянку ніяким чином не впливатиме на можливість виконання  рішення суду у разі задоволення позову.
За таких обставин, суд першої інстанції не мав правових підстав для забезпечення позову у визначений позивачем спосіб, який  вочевидь є не співмірним з заявленими вимогами, ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування ухвали з прийняттям постанови по суті вимог заявника. 
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити.
Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 квітня 2020 року скасувати та прийняти постанову.
У задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів позики та іпотеки відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повне судове рішення складено 24 вересня 2020 року.

Головуючий                                                                        Фінагеєв В.О.
 
Судді                                                                                              Кашперська Т.Ц.
                                      
                                                                                              Яворський М.А.