П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2020 року
м. Рівне

Справа № 562/2088/19
Провадження № 22-ц/4815/481/20

Головуючий у Здолбунівському районному суді 
Рівненської області: суддя Кушнір О.Г.
Рішення суду першої інстанції ухвалено:
о 16 год. 35 хв. 28.01.2020 в м. Здолбунів 
Рівненської області 
Повний текст рішення складено: 05.02.2020

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: суддя Хилевич С.В. 
судді: Бондаренко Н.В., Ковальчук Н.М.
секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи: 
позивач: Релігійна громада Свято-Різдво-Богородичної парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) села Нова Мощаниця Здолбунівського району Рівненської області;
відповідач1: ОСОБА_1 ;
відповідач2: ОСОБА_2 ;
відповідач3: ОСОБА_3 ;
відповідач4: ОСОБА_4 ;

представники сторін: 
позивача - ОСОБА_5 та адвокати Януль-Сидорчук Христина Вікторівна, Януль Віктор Степанович ;
відповідача1 - адвокат Приходько Раїса Павлівна;

за участі: відповідачів та представників сторін,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Релігійної громади церкви Свято-Різдво-Богородичної парафії Рівненської єпархії Української православної церкви (Православної Церкви України) села Нова Мощаниця Здолбунівського району Рівненської області на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 28 січня 2020 року у цивільній справі за позовом Релігійної громади церкви Свято-Різдво-Богородичної парафії Рівненської єпархії Української православної церкви (Православної Церкви України) села Нова Мощаниця Здолбунівського району Рівненської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності нерухомим майном, 
в с т а н о в и в:
У серпні 2019 року в суд звернулася Релігійна громада церкви Свято-Різдво-Богородичної парафії Рівненської єпархії Української православної церкви (Православної Церкви України) села Нова Мощаниця Здолбунівського району Рівненської області (далі - Релігійна громада) з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності на будинок садибного типу по АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання відповідачів звільнити (виселитися) із будинку протягом одного місяця з дня набрання рішенням суду законної сили. Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося про те, що позивач не в змозі здійснювати свої речові права щодо зазначеного житлового будинку, власником якого є, оскільки там зареєстровані і проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . При цьому будь-яких правових підстав для проживання вони не мають, а добровільно звільнити жиле приміщення відмовляються. В той самий час даний будинок є необхідним для проживання священика громади, який житлом не забезпечений.
Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 28 січня 2020 року Релігійній громаді відмовлено в задоволенні позову до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності на житловий будинок.
       У поданій апеляційній скарзі позивач покликається на незаконність і необґрунтованість рішення суду, що полягало у неправильному застосуванні норм матеріального права та порушенні норм процесуального права, які призвели до помилкового вирішення справи. 
На її обґрунтування зазначалося про хибність тверджень суду щодо відсутності підстав для виселення відповідачів, що передбачені ст. 109 ЖК УРСР, оскільки ст. 41 Конституції України, ст.ст. 319, 321, 391 ЦК України надають власнику вільно, на свій власний розсуд, володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а також право вимагати усунення перешкод у здійсненні цих речових прав. Саме ж по собі проживання відповідачів у спірному житловому будинку суперечить нормам ст. 383 ЦК України щодо використання помешкання власником для власного проживання і проживання членів своєї сім`ї. 
Вважає, що посилання суду на свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 24 вересня 2003 року, де вказано про колективну форму власності на житловий будинок, є безпідставним, оскільки в подальшому зі зміною законодавства така форма власності не передбачена. Поготів, змінився і власник нерухомого майна - громада Української Православної Церкви (Православна Церква України). При цьому положення Житлового кодексу Української РСР щодо громадського житлового фонду не підлягають до застосування, адже відповідно до ст. 4 цього Кодексу, ст.ст. 1, 2 Закону України "Про громадські об`єднання", ст. 5 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" релігійна організація (громада) не підпадає під ознаки організацій, що є власниками житлового фонду.
Норми статей 168 і 169 ЖК УРСР свідчать про право власника припинити (розірвати) договір найму жилого приміщення, що належить громадянинові, та вимагати виселення наймача. Релігійна громада неодноразово - чотири рази зверталася до відповідачів із пропозиціями звільнити житловий будинок. Однак наймачі відмовляються добровільно звільнити належну громаді будівлю. Спірний будинок є необхідним для проживання священика громади, який не забезпечений житлом, тоді як ОСОБА_1 є священиком Української Православної Церкви московського підпорядкування.
Крім того, позов Релігійної громади повністю узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, що висловлені у постановах від 07 березня 2018 року у справі №677/1656/15-ц та від 27 лютого 2019 року у справі №357/7940/16-ц.
З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нову постанову, якою усунути перешкоди в здійсненні права власності Релігійної громади на будинок садибного типу по АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання відповідачів звільнити (виселитися) із цього будинку протягом одного місяця з дня набрання рішенням суду законної сили.
У поданому відзиві ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. При цьому покликався на відповідність рішення суду пункту 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод та рішення Європейського суду з прав людини від 21 лютого 1990 року у справі Powell and Rayner v. the U.K. щодо права займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла. 
Вважає, що його право користування спірним будинком виникло на законних підставах, оскільки він є керівником Релігійної громади у с. Нова Мощаниця Здолбунівського району Рівненської області.
Житловий будинок за своїм статусом не належить громадянинові на праві приватної власності, а є власністю релігійної організації і за свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 24 вересня 2003 року передбачено колективну форму власності, яка хоча і змінилася на приватну через зміни у законодавстві, однак суті не змінило. Оскільки релігійна громада складається з об`єднання громадян, тому до відносин з приводу спірного житла слід застосовувати правила, що встановлені для громадського житлового фонду.
На думку ОСОБА_1 , безпідставним є твердження заявника про небажання відповідачів змінювати конфесійну приналежність як на доказ відсутності прав проживання у житловому будинку АДРЕСА_1 . Так, сама зміна підлеглості релігійної громади відбулася з порушенням вимог Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", внаслідок чого було захоплено культову будівлю та здійснюються спроби виселення настоятеля. Правомірність перереєстрації релігійної громади встановлюється у судовому порядку. 
Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи і заперечення сторін, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.
Залишаючи вимоги Релігійної громади без задоволення, суд першої інстанції правильно виходив із того, що спірні відносини регулюються житловим законодавством України, яке забороняє виселення відповідачів з тих міркувань, що власник житла, куди вони вселилися за його згодою, пред`явив до них позов про усунення перешкод у здійсненні права власності нерухомим майном, покликаючись на норми Цивільного кодексу України.
Щодо підстав для виселення відповідачів відповідно до положень Житлового кодексу УРСР, які застосовуються до правовідносин, що виникли між сторонами, то позивачем наведено не було, матеріали справи їх не містять, а наявності іншого постійного житла для їхнього проживання не було зазначено. Тому суд дійшов до переконання, що позов не ґрунтується на законі та обставинах справи, а відтак суперечить змісту права, про захист якого заявлено Релігійною громадою.
Як з`ясовано судом, і ці обставини сторонами не заперечуються, починаючи з вересня 1996 року, у будинку садибного типу по АДРЕСА_1 загальною площею 91, 9 м2, житловою - 52 м2 мешкають ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та члени його сім`ї - дружина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , діти - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Вселення в житлове приміщення відбулося з дозволу його власника - Релігійної громади Свято-Різво-Богородичної парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви села Нова Мощаниця Здолбунівського району Рівненської області (а.с. 47, 48-49, 50).
Факт проживання та реєстрації відповідачів підтверджено і довідкою №281 від 27.06.2019, виданою Новомощаницькою сільською радою Здолбунівського району Рівненської області. 
З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер: 171812664, дата і час формування: 26.06.2019; та з Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що на час виникнення житлового спору власником даного житлового будинку є Релігійна громада Свято-Різдво-Богородичної парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) села Нова Мощаниця Здолбунівського району Рівненської області. Підставою виникнення права власності вказано свідоцтво про право власності, копія, серія та номер: б\н, виданий 24.09.2003; видавник: Виконавчий комітет Новомощаницької сільської ради Здолбунівського району Рівненської області. Оригінал свідоцтва про право власності втрачений (оголошення про втрату розміщене в Здолбунівській районній газеті "Нове життя" від 21.06.2019) (а.с. 7-7, зв.; 5-5, зв.). 
Тобто власник спірного житлового будинку змінився.
Вважаючи, що її право власності є порушеним, а тому підлягає судовому захисту, у серпні 2019 року в суд звернулася Релігійна громада з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності позивачем на спірний житловий будинок шляхом зобов`язання відповідачів звільнити (виселитися) протягом одного місяця з дня набрання рішенням суду законної сили.
Заперечуючи проти вимог позивача, відповідачі вказували про те, що право користування у ОСОБА_1 та членів його сім`ї на житловий будинок АДРЕСА_1 виникло на законних підставах з часу призначення відповідача1 у 1996 році настоятелем Релігійної громади Свято-Різво-Богородичної парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви с. Нова Мощаниця Здолбунівського району Рівненської області. 
При цьому вважали неправомірним прийняття 26 березня 2019 року головою Рівненської обласної державної адміністрації розпорядження про реєстрацію статуту Релігійної громади у новій редакції, яким було змінено підлеглість, її назву та керівника через підроблення протоколу парафіяльних зборів, заяви про реєстрацію статуту у новій редакції, статуту у новій редакції та копії чинного статуту. Позаяк, на їх думку, відбулася протиправна зміна конфесійної приналежності Релігійної громади Свято-Різво-Богородичної парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви с. Нова Мощаниця Здолбунівського району Рівненської області, тому і спроби виселення відповідачів вважають незаконними.
Крім того, посилаються на відсутність у них іншого житла.
На а.с. 15-22 містяться копії чотирьох актів та чотирьох звернень членів парафіяльної ради Релігійної громади, датованих березнем-липнем 2019 року, з пропозицією ОСОБА_1 як наймачу звільнити житловий будинок АДРЕСА_1 . Виконати приписи позивача відповідачі відмовилися.
Про ці ж обставини зазначали в судовому засіданні і свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_5 
Релігійна громада, пред`являючи позов та підтримуючи його в подальшому, вказувала про необхідність звільнення спірного житлового будинку з метою вселення туди протоієрея ОСОБА_10 , що є настоятелем Релігійної громади і потребує житла в парафії. 
Ця обставина вбачається і з довідки від 01 липня 2019 року №227, яка видана канцелярією Рівненської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) (а.с. 6).
Між тим, згідно із ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою або органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.
Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення кого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.
Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування не підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову, про що навів відповідні мотивовані висновки.
Приходячи до переконання про залишення апеляційної скарги без задоволення, колегією суддів береться до уваги також правова позиція, що висловлена Великою Палатою Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16.
Так, відповідно до частин першої, другої ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 ст. 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення ст. 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві. Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення ст. 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття "майно" у першій частині ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).
Підсумовуючи висновки про принципи застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень ст. 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.
За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на те, що відповідачі вселилися до спірного житлового будинку зі згоди попереднього власника, де проживають і зареєстровані понад 23 роки, вони іншого житла не мають, що позивачем і не заперечується, їх виселення з цього будинку суперечить принципу пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. Тому в контексті спірних правовідносин заявлені Релігійною громадою матеріально-правові вимоги не є законним заходом захисту речових прав нового власника. 
Щодо доводів апеляційної скарги про необхідність застосування аналогії права, оскільки існуючі правовідносини неповно врегульовані цивільним законодавством, то з ними погодитися не можна.
Норми частини третьої ст. 168 і ст. 169 ЖК Української РСР вказують про можливість розірвання договору найму жилого приміщення, укладеного на невизначений строк, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім`ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці.
У разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов`язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.
Тобто заявник вказує про існування між сторонами відносин, правовою підставою яких є договір найму.
Між тим, спірні права і обов`язки сторін повністю регулюються національним законодавством, про що зроблено Верховним Судом відповідні правові висновки, які ґрунтуються на практиці Європейського суду з прав людини.
Не можна погодитися і з аргументами заявника про помилкове незастосування інших норм матеріального права, оскільки спростовуються правильністю висновків суду попередньої інстанції.
Покликання автора апеляційної скарги на необхідність врахування положень Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" не ґрунтуються на обставинах справи і відхиляються колегією суддів, адже ці правові норми не регулюють спірних правовідносин між сторонами.
На увагу не заслуговують через відсутність підстав для цього і твердження про доцільність врахування правових позицій Верховного Суду, що висловлені у постановах від 07 березня 2018 року у справі №677/1656/15-ц та від 27 лютого 2019 року у справі №357/7940/16-ц.
Аргументи заявника про недодержання судом норм процесуального права спростовуються таким чином. 
Згідно із абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Окрім викладеного, чіткий і вичерпний перелік випадків, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового, наведено у ч. 3 ст. 376 ЦПК України.
Проте будь-яких доказів про існування таких процесуально-правових дефектів, що спонукали би до хибного розв`язання спірних правовідносин, чи інших обставин, які є обов`язковим мотивом для унеможливлення законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, позивачем зазначено не було, матеріали справи не містять, а апеляційним судом здобуто не було.
Решта доводів апеляційної скарги є необґрунтованими і з ними апеляційний суд також погодитися не може.
Спонуканням для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.
Керуючись ст. ст. 368, 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Релігійної громади церкви Свято-Різдво-Богородичної парафії Рівненської єпархії Української православної церкви (Православної Церкви України) села Нова Мощаниця Здолбунівського району Рівненської області залишити без задоволення, а рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 28 січня 2020 року - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.
       Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 22.07.2020

Головуючий :                                                                 С.В. Хилевич

Судді:                                                                                Н.В.Бондаренко

Н.М. Ковальчук