Справа № 303/5597/19

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        15 червня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого                                судді КОНДОРА Р.Ю.
суддів                                        МАЦУНИЧА М.В., СОБОСЛОЯ Г.Г.
при секретарі                                БАЛАЖ Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 303/5597/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним та зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 10 грудня 2019 року, повний текст якого складено 10 грудня 2019 року, головуючий суддя Куцкір Ю.Ю., -

встановив:

27.08.2019 ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до АТ «Ідея Банк» мотивуючи таким. 20.03.2018 позивач уклав із банком кредитний договір № Z75.00113.003775071, відповідно до якого отримав у кредит 120000,00 грн строком на 24 місяці. За користування кредитом позичальник зобов`язався сплачувати відсотки за змінюваною річною ставкою в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 0,49% (маржу банку). Станом на день укладення договору змінна частина ставки становила 9,5%, що разом із маржею банку становило змінювану процентну ставку в розмірі 9,99%.
Пунктом 1.10. договору була встановлена плата за обслуговування банком кредиту, що включає в себе:
надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме, зі стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо;
надання інформації по рахункам позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника;
опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо.
Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно Графіка щомісячних платежів за кредитним договором і згідно з п. 6 цього графіка загальний розмір плати за обслуговування кредиту був визначений у сумі 74520,00 грн. Ця плата значно перевищує проценти за кредитом, які склали 11877,07 грн.
Згідно з випискою з банківського рахунку за період з 20.03.2018 по 01.07.2019, позивач сплатив 92824,28 грн на погашення заборгованості, з яких 29160,00 грн – за обслуговування кредитної заборгованості.
Споживач фінансових послуг є більш вразливою стороною договору. Відповідно до ст. 627 ЦК України, у договорах за участю споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів, тому до кредитного договору підлягають застосування правила Законів України «Про захист прав споживачів» та «Про споживче кредитування».
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ч. 1 ЦК України).
За приписами Закону України «Про споживче кредитування»:
договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором (ст. 1 ч. 1 п. 1);
після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит (ст. 11 ч. 1).
У силу положень ст. 11 ч. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до спірних правовідносин у частині, в якій не суперечить Закону України «Про споживче кредитування», тобто, застосовуються положення статті 18 цього Закону щодо несправедливих умов у договорах, а саме, про те, що:
продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими;
умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача;
якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним;
положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору;
нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.
Отже, несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України (ст. 215 ч. 1 ЦК України), а ці положення статті 203 ЦК України передбачають, зокрема, що:
зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;
волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Встановлення банком в п. 1.10. кредитного договору щомісячної плати за обслуговування кредиту є незаконним, не відповідає вимогам справедливості та суперечить ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування». Тим більше, нарахована відповідачем щомісячна плата за обслуговування кредиту банком у сумі 74520,00 грн значно перевищує проценти за користування кредитом (11877,07 грн).
Зазначене відповідає правовому висновку щодо захисту інтересів споживача як більш слабкого суб`єкта економічних відносин у сфері споживчого кредитування та особливостей регулювання договірних відносин у цій сфері, висловленому Конституційним Судом України у рішенні від 10.11.2011 № 15-рп/2011, а також висновкам, викладеним Верховним Судом у постанові від 27.12.2018 у справі № 695/3474/17, в якій судом були визнані недійсними пункти 1.4. і 1.10. аналогічного кредитного договору, укладеного позичальником із ПАТ «Ідея Банк».
Таким чином, вищевказана умова п. 1.10. кредитного договору щодо встановлення плати за обслуговування банком кредиту, а також п. 6.1. Графіка щомісячних платежів за кредитним договором підлягають визнанню недійсними, а сплачені позивачем 29160,00 грн цієї плати підлягають зарахуванню на сплату боргу за сумою кредиту з проведенням відповідного перерахунку.
Посилаючись на ці обставини, позивач ОСОБА_1 просив:
визнати недійсними з моменту укладення умови кредитного договору від 20.03.2018 № Z75.00113.003775071, укладеного позивачем із АТ «Ідея банк»:
п. 1.10., яким передбачено, що за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно Графіка щомісячних платежів за кредитним договором;
п. 6.1. – «Графік щомісячних платежів за кредитним договором» в частині визначеної в даному графіку плати за обслуговування (всього плата за обслуговування за період з 20.04.2018 по 20.03.2019 року складає 74520,00 грн);
зобов`язати відповідача здійснити перерахунок здійснених з часу укладення кредитного договору від 20.03.2018 № Z75.00113.003775071 ОСОБА_1 платежів, зарахувавши сплачену позивачем суму платежів із погашення заборгованості (плату за обслуговування кредитної заборгованості) у сумі 29160,00 грн в рахунок інших обов`язкових платежів (зі сплати заборгованості по тілу кредиту та процентах за користування кредитом).

Рішенням Мукачівського міськрайонного від 10.12.2019 у позові відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із його необґрунтованості та недоведеності, з того, що кредитний договір в оспореній частині був укладений із додержанням вимог закону, кредитодавець управі був передбачити в договорі умови про отримання плати за обслуговування кредиту, а позичальник будучи обізнаним із ними вільно на такі умови погодився.

Позивач ОСОБА_1 в апеляції ставить питання про скасування рішення суду як незаконного та необґрунтованого із задоволенням позову. На обґрунтування скарги загалом наводить позицію і доводи, якими мотивувався позов, окрім цього наголошує на такому.
Суд не врахував положень ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», на які посилався позивач та не взяв до уваги, що згідно зі ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Посилаючись на те, що законом передбачено право банку включати до договору умови щодо плати за обслуговування кредиту, щодо оплати супутніх послуг тощо, суд залишив поза увагою, що спрямування сплаченої позивачем плати за обслуговування на одержання інформації про стан кредитування прямо суперечить вимогам частини 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» про безоплатність таких відомостей. Тобто, оплатність надання банком споживачеві зазначеної інформації суперечить закону, отже, порушує права споживача.
Зі змісту договору неможливо визначити та встановити, за які саме послуги банком встановлено плату за обслуговування кредиту.
Плата за обслуговування кредиту є значно вищою аніж відсотки за ним, що є несправедливими умовами договору.
Принцип свободи договору обмежується критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності та розумності, яким оспорені положення кредитного договору не відповідають.
Судом не були застосовані правові висновки, зроблені Верховним Судом у справах, рішення в який ухвалювалися на користь споживачів в аналогічних спорах із ПАТ «Ідея Банк».

У відзиві на апеляцію відповідач АТ «Ідея Банк» вказує на її необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду – без змін. Зазначає, зокрема, що кредитний договір був укладений після набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування» та відповідно до його положень і норм інших законів, що регулюють банківську діяльність та споживче кредитування. Тому плата за обслуговування кредиту була включена до договору правомірно, позичальник не мав щодо цього заперечень. Правові позиції Верховного Суду, на які посилається позивач, не можуть братися до уваги, оскільки були сформовані щодо правовідносин, які виникли до набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування», натомість щодо правовідносин, які виникли після прийняття цього Закону Верховний Суд у справі № 467/555/19 сформулював правову позицію, відповідно до якої банк управі отримувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача ОСОБА_1 адвоката Глаголи Г.П., яка апеляцію підтримала, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності представника відповідача, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України, іншим законодавством щодо кредитних зобов`язань та у відповідній частині законодавством про захист прав споживачів у редакції, що була чинною на час їх виникнення.

Встановлено, що 20.03.2018 ОСОБА_1 уклав із Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» (у подальшому – Акціонерне товариство «Ідея Банк») кредитний договір № Z75.00113.003775071 (а.с. 7-8), а також підписав Паспорт споживчого кредиту – інформацію, яка надається споживачу до укладення кредитного договору (а.с. 49-51). Умови договору передбачали, зокрема, що:
ОСОБА_1 отримав на поточні потреби кредит у сумі 120000,00 грн і зобов`язався повернути його «разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості)» (п. 1.1. договору), «позичальник повертає кредит разом з процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості…» (п. 2.1. договору);
кредит був наданий строком на 24 місяці (п. 1.2. договору);
за користування кредитом позичальник зобов`язався сплачувати проценти за змінюваною річною ставкою в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 0,49% (маржу банку); станом на день укладення договору змінна частина ставки становила 9,5%, що разом із маржею банку становило змінювану процентну ставку в розмірі 9,99% (п.п. 1.3., 1.4. договору);
позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно Графіка щомісячних платежів за кредитним договором, плата за обслуговування банком кредиту включає в себе:
надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме, зі стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо;
надання інформації по рахункам позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника;
опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо (п. 1.10. договору);
нарахування процентів здійснюється два рази на місяць за методом «факт/факт», а плата за обслуговування кредитної заборгованості нараховується щомісячно починаючи з дати видачі кредиту (п. 2.5. договору);
згідно з Графіком щомісячних платежів за кредитним договором (Таблицею обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит) (п. 6.1. договору):
щомісячний платіж за договором становив 8734,88 грн (за винятком платежу за травень 2018 року, який становив 5494,88 грн), який складався з платежів:
на погашення суми кредиту (щомісячно змінна величина, загальна сума платежів 120000,00 грн);
на погашення процентів за користування кредитом (щомісячно змінна величина, загальна сума платежів 11877,07 грн);
на внесення плати за обслуговування (щомісячно однакова величина 3240,00 грн (за винятком платежу за травень 2018 року, який становив 0,00 грн), загальна сума платежів 74520,00 грн) (колонка 7.4. Графіка-Таблиці);
реальна річна процентна ставка 108,47129823;
загальна вартість кредиту 206397,07 грн;
платежі банку за додаткові та супутні послуги: «за ведення рахунку» (колонка 7.1. Графіка-Таблиці), «розрахунково-касове обслуговування» (колонка 7.2. Графіка-Таблиці), «комісія за надання кредиту» (колонка 7.3. Графіка-Таблиці) - не передбачені, натомість передбачений один вищеназваний регулярний щомісячний платіж «плата за обслуговування» на загальну суму 74520,00 грн (колонка 7.4. Графіка-Таблиці).

Загалом такі самі базові параметри кредитування зафіксовані і в Паспорті споживчого кредиту – інформації, яка надається споживачу до укладення кредитного договору, в якому, крім того, вказано, що плата за обслуговування кредитної заборгованості становить 2,70% щомісячно від початкової суми кредиту (пп. 2 п. 4 «Інформація щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача» Паспорта споживчого кредиту).

Позичальник засвідчив своє розуміння умов договору та отримання від кредитодавця необхідних інформації та роз`яснень щодо умов кредитування (п. 5.1. договору, п. 7. Паспорта споживчого кредиту).

Отже, за умовами кредитування:
плата за обслуговування кредиту (кредитної заборгованості) кваліфікувалася кредитодавцем одночасно як «процентний платіж» і як «платіж за додаткові та супутні послуги» та підлягала щомісячній сплаті у фіксованому розмірі 2,70% від суми виданого кредиту;
фактично стягнення цієї плати передбачалося за надання інформації за рахунками позичальника (щодо руху коштів за договором) різними способами та засобами зв`язку, за опрацювання запитів позичальника, при цьому, конкретний перелік таких послуг із обслуговування кредиту та вартість конкретних послуг договором не визначалися, до позичальника не доводилися, а застосування в п. 1.10. договору слова «тощо» підтверджує невизначеність характеру і видів відповідних послуг;
плата за обслуговування кредиту за період дії договору більш ніж у шість разів або на 84% перевищує суму належних з позичальника за цей період процентів за користування кредитом.

Під час апеляційного розгляду справи на виконання ухвали апеляційного суду від 16.03.2020 про витребування доказів АТ «Ідея Банк» надало суду банківську виписку за рахунком позичальника ОСОБА_1 за період з 20.03.2018 по 29.03.2020 (а.с. 122-123). Водночас на вимогу суду про надання тарифів банку стосовно вартості плати за обслуговування кредиту із зазначенням вартості конкретних наданих позичальнику послуг, передбачених п. 1.10. кредитного договору, банк листом від 06.04.2020 № 05/43089 повідомив, що тарифи щодо вартості плати за обслуговування кредиту наведені в п.п. 6.1., 7.4. кредитного договору № Z75.00113.003775071 від 20.03.2018, інформація щодо надання вартості конкретних наданих позичальнику послуг у банку відсутня, оскільки ні Законом України «Про споживче кредитування», ні іншими законами чи підзаконним актами не передбачено обов`язок банку зазначати таку вартість (а.с. 121).

У справі відсутні дані та докази про надання банком позичальнику в конкретний час конкретних послуг визначеної вартості, про які йдеться в п. 1.10. кредитного договору.

Банківською випискою за рахунком позичальника ОСОБА_1 підтверджується, що за період з 20.03.2018 по 29.03.2020 він здійснюючи розрахунки за кредитним договором від 20.03.2018 № Z75.00113.003775071 сплатив на користь АТ «Ідея Банк»:
на погашення кредиту – 47886,63 грн;
на погашення процентів за кредитом – 9071,27 грн;
плати за обслуговування кредиту (кредитної заборгованості) – 35776,28 грн;
пені – 90,10 грн,
при цьому:
плата за обслуговування кредиту (кредитної заборгованості) загальною сумою 29160,00 грн була внесена за період з 20.03.2018 по 21.01.2019 і утворилася станом на цю останню дату, а решта такої плати загальною сумою 6616,28 грн вносилася по 11.05.2019 включно.

З цих даних випливає, що за період з 20.03.2018 по 29.03.2020 сплачена позичальником плата за обслуговування кредиту (кредитної заборгованості) є в чотири рази більшою аніж сплачені проценти за користування кредитом.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, зокрема, з договорів, інших правочинів та інших юридичних фактів (ст. 11 ч. 1, ч. 2 п.п. 1, 4 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ст. 1054 ч. 1 ЦК України).

Сплата процентів за кредитом є істотною умовою договору, здійснюється у строки та на умовах, визначених договором (ст.ст. 536, 626, ст. 628 ч. 1, ст. 638 ч. 1, ст. 1048 ч. 1, ст.ст. 1054, 1056-1 ЦК України).

Банківський кредит - будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми; надання безпроцентних кредитів забороняється, за винятком передбачених законом випадків (ст. 2 абз. 19, ст. 49 ч. 8 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором (ст. 1 ч. 1 п. 1 Закону України «Про споживче кредитування» (Закон № 1734-VIII)).

Отже, саме проценти визначаються законом основною платою за кредит, передусім проценти визначають для сторін кредитного договору ціну кредиту та є однією з ключових умов кредитного договору, що відповідає суті та правовій природі кредитних правовідносин.

Поряд із цим, договір про надання кредиту може передбачати й обов`язок сплати позичальником визначених встановленим порядком комісій та інших обов`язкових платежів за додаткові та супутні послуги кредитодавця для отримання, обслуговування і повернення кредиту, в тому числі, за ведення рахунків, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит і впливають на загальну вартість кредиту для позичальника та на реальну річну процентну ставку (ст. 1 ч. 1 п.п. 2, 4, ст. 8 ч. 2, ст. 12 ч. 1 п. 9, ст. 20 ч. 1 Закону № 1734-VIII). Такі комісії, оплата послуг, сплата інших обов`язкових платежів, порядок внесення платежів також є істотними умовами договору. Перелік додаткових та супутніх послуг кредитодавця та/або третіх осіб і відповідних договорів про їх надання наведений у частині 2 статті 20 Закону № 1734-VIII та не є вичерпним.

За змістом положень Конституції України, ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів» (Закон № 1023-ХІІ) і Закону України «Про споживче кредитування» (Закон № 1734-VIII) щодо договору про споживчий кредит:
держава захищає права споживачів (ст. 42 Конституції України, ст. 4 ч. 1 п. 1 Закону № 1023-ХІІ, ст.ст. 2, 4 Закону № 1734-VIII);
особа здійснює свої права та виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, зловживання правом не допускається; особа діє у цивільних відносинах вільно, на власний ризик і повинна діяти, в т.ч., вчиняючи правочин, добросовісно (ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст.ст. 11-14, 202 ЦК України);
зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ст. 203 ч.ч. 1, 3 ЦК України);
договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 626 ч. 1, ст. 627 ч.ч. 1, 2, ст. 628 ч. 1 ЦК України);
споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які платежі, не зазначені у договорі про споживчий кредит (ст. 11 ч. 1 Закону № 1023-XII, ст. 12 ч. 6 Закону № 1734-VIII).

Сторони в цивільних відносинах є юридично рівними, у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою – п`ятою ст. 13 ЦК України, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ст.ст. 1, 2, ст. 13 ч. 6 ЦК України).

Закон № 1023-ХІІ передбачає:
у ст. 18:
продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими (ч. 1);
умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (ч. 2);
несправедливими є умови договору, зокрема, про установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (ч. 3 п.п. 10, 11);
перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним (ч. 4);
якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (ч. 5);
положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору (ч. 7);
нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача (ч. 8);
якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони повинні відшкодовуватися винною особою у повному обсязі (ч. 9);
у ст. 19:
нечесна підприємницька практика забороняється; нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману (ч. 1);
якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг (ч. 2 п. 3);
перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним (ч. 3);
правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (ч. 6).

Права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, а ціну продукції визначено неналежним чином (ст. 21 ч. 1 п.п. 4, 7 Закону № 1023-ХІІ).

Конституційний Суд України у рішенні від 10.11.2011 № 15-рп/2011 у справі № 1-26/2011 дійшов висновків про те, що:
межі дії принципу свободи договору, закріпленого у п. 3 ст. 3 ЦК України, визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності;
споживачу, як правило, об`єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання;
отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги, тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору;
це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору;
тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів;
захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг.
Аналізуючи положення частин 4-11 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у чинній на відповідний час редакції), Конституційний Суд України виходив, зокрема, з того, що споживач фінансових послуг має право не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах.

Із урахуванням наведеного, позикодавець повинен був чітко і вичерпно довести до позичальника умови надання кредиту, перелік платежів, які належатимуть із позичальника, конкретні та законні підстави для їх нарахування і сплати, зокрема, й перелік конкретних послуг, які підлягатимуть оплаті, та підстави для такої оплати тощо, а позичальник, отримавши таку повну інформацію щодо платежів за договором та підстав для них, повинен був ясно здійснити своє волевиявлення щодо погодження істотних умов та укладання кредитного договору. Обґрунтування правомірності отримання відповідних видів платежів за кредитним договором та дотримання порядку укладання договору є обов`язком саме кредитора – сторони, яка розробила його умови та на цих умовах надає кошти позичальнику.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ч.ч. 1, 3 ЦК України).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю; у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування; якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною (ст. 216 ч.ч. 1, 2 ЦК України).

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ч. 1 ЦК України).

Особа на власний розсуд розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами та здійснює своє право на захист (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 12 ч. 1, ст. 13 ч. 3 ЦПК України); кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 12 ч.ч. 2, 3, ст. 13 ч. 1, ст.ст. 76-81 ЦПК України).

Частиною 1 статті 11 Закону № 1734-VIII встановлено, що після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Тобто, надання споживачеві фінансових послуг інформації про стан його рахунку, рух коштів по ньому, про заборгованість за кредитом і т.ін. здійснюється кредитодавцем безоплатно, при цьому, надання такої інформації пов`язується також із відповідною вимогою позичальника. Натомість пунктом 1.10. кредитного договору та відповідними йому пунктом 6.1. договору і колонкою 7.4. Графіка щомісячних платежів за кредитним договором (Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит) встановлено регулярну оплату за надання позичальнику інформації, яка охоплюється положеннями ст. 11 ч. 1 Закону № 1734-VIII. У справі немає доказів доведення кредитодавцем до позичальника відомостей про безоплатність відповідно до закону вказаних інформаційних послуг та узгодження з ним саме за таких обставин встановлення плати за ці послуги в значному розмірі і, відповідно, доказів згоди позичальника вносити цю плату за таких обставин.

За наведених умов, визначена оспореними положеннями кредитного договору плата за обслуговування кредиту (кредитної заборгованості) суперечить закону. На невідповідність зазначених умов договору вимогам ст. 11 ч. 1 Закону № 1734-VIII позивач посилався в позовній заяві як на одну з підстав позову, ця обставина є й ключовим доводом його апеляційної скарги на рішення суду.

Понад те, розмір указаної оплати є аномально непропорційним визначеним договором процентам за кредит, внаслідок чого саме ця плата за обслуговування кредиту (кредитної заборгованості) має ознаки основного періодичного платежу позичальника в оплату кредиту (фактичної плати за кредит), а не оплати послуг. Безвідносно до відсутності законних підстав для стягнення з позичальника зазначеної оплати, відповідач не виконав і свого обов`язку доказування щодо виконання умов договору про надання послуг як таких: наявності відповідних вимог позичальника, надання конкретних послуг із визначеними встановленим порядком параметрами ціни за такі тощо, а на час розгляду справи апеляційним судом відповідач фактично визнав відсутність вартості відповідних послуг.

Насамкінець, зазначення в кредитному договорі плати за обслуговування кредиту (кредитної заборгованості) одночасно як «процентного платежу» і як «платежу за додаткові та супутні послуги» не відповідає принципу правової визначеності щодо конкретного платежу, його правової природи та дійсного призначення, а, отже, і щодо предмета договору.

Міркування про те, що позичальник відповідно до п. 5.1. кредитного договору, п. 7. Паспорта споживчого кредиту засвідчив своє розуміння умов договору та отримання від кредитодавця інформації та роз`яснень щодо умов кредитування не спростовують встановленого під час апеляційного розгляду справи та не усувають невідповідності вимогам закону встановлення оплати за послуги, що такій оплаті не підлягали, а також не усувають відсутності доказів про погодження таких умов договору в контексті безоплатності за законом відповідних послуг.

Обґрунтовуючи свої правові позиції в справі, позивач ОСОБА_1 і відповідач АТ «Ідея Банк» посилалися на правові висновки, що формулювалися Верховним Судом у справах про захист прав споживачів у спорах позичальників із ПАТ «Ідея Банк» у зв`язку з укладанням аналогічних кредитних договорів.

Правові позиції, на які вказував позивач ОСОБА_1 , не можуть враховуватися апеляційним судом повною мірою. Так, у справах № 695/3474/17 (постанова Верховного Суду від 27.12.2018), № 686/5078/18 (постанова Верховного Суду від 26.06.2019), № 357/14311/17 (постанова Верховного Суду від 16.08.2019) вирішувалися спори з правовідносин, що виникли до набрання 10.06.2017 чинності Законом України «Про споживче кредитування», тоді як в справі, що розглядається, спірні правовідносини виникли після набрання чинності цим законом, і, відповідно, зміни редакції ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», внаслідок чого змінилося законодавче регулювання відносин споживачів фінансових послуг з кредиторами і сама по собі вказівка відповідача на це вірна.

Позивачі у відповідних справах обґрунтовували свої вимоги невідповідністю оспорюваних положень кредитних договорів про сплату щомісячної комісії у фіксованому розмірі від суми кредиту (плати за обслуговування кредитної заборгованості) нормам ст.ст. 11, 88 Закону України «Про захист прав споживачів» та просили визнати їх недійсними. Рішеннями судів оспорені положення договорів визнавалися недійсними, касаційним порядком в цій частині судові рішення першої та апеляційної інстанцій залишені без змін.

При цьому, слід констатувати, що позиція Верховного Суду в цих спорах є послідовною щодо захисту прав споживачів, які обґрунтовано ставили і доводили вимоги про їх порушення, суд касаційної інстанції повсякчас підтверджував висновок про несправедливість оспорених умов кредитних договорів у контексті вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яка була чинною і на час укладення 20.03.2018 ОСОБА_1 договору з АТ «Ідея Банк».

Тож у частині висновків Верховного Суду, пов`язаних зі ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначені правові позиції не можуть бути враховані, тоді як правовий зміст висновків, пов`язаних зі ст. 18 цього Закону, береться судом до уваги в контексті оцінки доводів сторін щодо справедливості відповідних умов аналогічного договору.

Стосовно посилання відповідача АТ «Ідея Банк» на правові висновки, сформульовані Верховним Судом у справі № 467/555/19 (постанова від 26.12.2019), апеляційний суд зауважує таке. У цій справі кредитні правовідносини виникли після набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування» і позичальник пред`явив до ПАТ «Ідея Банк» вимоги про визнання недійсними п.п. 1.10., 6.1. кредитного договору щодо внесення плати за обслуговування кредитної заборгованості. Однак, на обґрунтування своїх вимог позичальник посилався на неузгодженість умови про внесення зазначеної плати з умовами договору щодо процентів і комісії, на те, що умови п. 1.10 кредитного договору не виконувалися відповідачем, на виклад тексту договору недопустимим для читання шрифтом, на відсутність в договорі належних даних про орієнтовну загальну вартість договору та, відповідно, неможливість належним чином для споживача її визначити та на значну переплату у зв`язку з цим за договором. В цьому контексті позивач посилався на невідповідність оспорених умов договору вимогам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо законності та справедливості.

Залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій, які в позові відмовили, суд касаційної інстанції погодився з висновками цих судів про те, що позичальник до укладення договору був обізнаний у необхідному обсязі з умовами кредитування, зокрема, щодо ціни кредиту, реальної річної процентної ставки, оплати послуг банку і т.ін., а включення до умов договору плати за обслуговування кредиту не суперечить вимогам Закону України «Про споживче кредитування». Позивач не довів факту ненадання йому відповідачем інформації про умови кредитування.

Як випливає з тексту постанови Верховного Суду, позивач у справі № 467/555/19 не пред`являв позов із тієї підстави, що плата за послуги, передбачені п. 1.10. кредитного договору (плата за обслуговування кредиту) була включена до договору та справлялася з нього незаконно, оскільки за законом (ст. 11 ч. 1 Закону України «Про споживче кредитування») такі послуги є безоплатними, а суд касаційної інстанції, відповідно, такі обставини не аналізував і правові висновки з цього приводу не формулював.

Відтак, правова позиція в справі № 467/555/19 була висловлена Верховним Судом за інших фактичних обставин та підстав позову, аніж у справі, що розглядається, де протизаконна оплатність відповідних послуг є, серед іншого, підставою як позову, так і апеляції. Тому вказана правова позиція не може бути взята до уваги, а відповідні доводи відповідача не спростовують правової позиції позивача по суті та встановленого під час апеляційного розгляду справи.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Оспорені позивачем умови кредитного договору про щомісячну сплату коштів за надання кредитодавцем інформаційних послуг щодо руху коштів за договором та стану розрахунків за кредитом суперечать вимогам закону щодо безоплатності надання такої інформації. Ані конкретний кінцевий перелік і види таких послуг, ані вартість конкретних послуг не встановлені, не узгоджені з позичальником, як не встановлені власне й факти їх надання споживачеві.

Незаконне включення оплати за вказані вище послуги до договору радикально в бік збільшення вплинуло на загальну вартість договору та на реальну річну процентну ставку за кредитом (на ціну кредиту для позичальника), що призвело до неналежного визначення ціни договору та по суті спотворило суть кредитування в контексті визначення належної плати за кредит, в тому числі, з огляду на необхідність врахування пов`язаності динаміки погашення кредиту з платою за нього.

Оспорені умови договору створили істотний дисбаланс прав і обов`язків сторін договору на шкоду законним інтересам позичальника, доказів поінформованості якого кредитором про дійсні умови безоплатного надання інформації про рух коштів за кредитом та про згоду позичальника отримати кредит на таких умовах немає. Відповідні умови договору є несправедливими. Належна поінформованість позичальника про такі істотні обставини щодо ціни кредиту та підстав і порядку сплати коштів за договором має суттєве значення для прийняття рішення про укладання договору.

Формулювання в різних пунктах договору умов щодо оплати послуг за надання інформації про рух коштів за кредитом (послуг за обслуговування кредиту) та процентних платежів за кредитом не відповідає принципу правової визначеності у спірних правовідносинах.

Дії кредитодавця не відповідають у спірній частині договору принципам законності, добросовісності, справедливості у кредитних відносинах.

Таким чином, доводи позову про незаконність оспорених положень кредитного договору та необхідність визнання їх недійсними, а також про необхідність проведення через це перерахунку за кредитним договором із зарахуванням коштів, сплачених кредитору без законних підстав, у рахунок погашення заборгованості за кредитом і за процентами знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи. Факт порушення прав позивача як споживача фінансових послуг слід визнати встановленим і доведеним. Відповідачем ці доводи у належний процесуальний спосіб не спростовані. Сама по собі можливість включення до умов кредитного договору плати за обслуговування кредиту, за інші послуги, комісій тощо не звільняє сторони договору і передусім кредитора від обов`язку дотримання вимог закону, недопущення суперечностей договору із законом та правової невизначеності в самому договорі.

Суд першої інстанції викладені вище обставини не взяв до уваги і неправильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та порушив норми процесуального права щодо повноти, всебічності і об`єктивності з`ясування обставин справи, перевірки доводів сторін, оцінки доказів. Рішення суду не відповідає вимогам ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України.

У силу положень ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч.ч. 1, 6 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позивачем вимог, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та не приймає і не розглядає позовні вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Поставивши вимогу про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок платежів за кредитним договором із зарахуванням сплаченої позивачем суми платежів за обслуговування кредитної заборгованості 29160,00 грн в рахунок інших обов`язкових платежів (зі сплати заборгованості по тілу кредиту та процентах за користування кредитом), позивач визначив межі позову, за які не вправі виходити суди ані першої, ані апеляційної інстанцій. Сума платежів 29160,00 грн утворилася станом на 21.01.2019, після чого по 11.05.2019 включно були сплачені ще 6616,28 грн таких платежів і хоча встановлено відсутність належної правової підстави для сплати всіх цих платежів, вирішенню в межах цього позову підлягає питання про перерахунок лише щодо суми у 29160,00 грн.

За таких обставин, на підставі ст. 376 ч.ч. 1, 2, 4 ЦПК України апеляцію позивача слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, позов задовольнити визнавши пункт 1.10. кредитного договору, а також пункт 6.1. цього договору в частині визначеної в Графіку щомісячних платежів за кредитним договором плати за обслуговування кредиту банком за період з 20.04.2018 по 20.03.2019 в сумі 74520,00 грн недійсними та зобов`язавши відповідача провести перерахунок здійснених з часу укладення кредитного договору позичальником платежів із зарахуванням плати за обслуговування кредиту в сумі 29160,00 грн у рахунок інших обов`язкових платежів зі сплати заборгованості за сумою кредиту та процентами за користування кредитом.

Позивач у справі про захист його прав як споживача звільнений від сплати судового збору. Належний до сплати в суді першої інстанції розмір судового збору становив 768,40 грн, а з апеляційної скарги – 1152,60 грн, тому за результатом розгляду справи з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави в сумі 1921,00 грн.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд –

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення Мукачівського міськрайонного суду від 10 грудня 2019 року скасувати, позов ОСОБА_1  до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним та зобов`язання вчинити дії задовольнити:
визнати пункт 1.10. кредитного договору від 20.03.2018 № Z75.00113.003775071, укладеного ОСОБА_1 із АТ «Ідея Банк», а також пункт 6.1. цього договору в частині визначеної в Графіку щомісячних платежів за кредитним договором плати за обслуговування кредиту банком за період з 20.04.2018 по 20.03.2019 в сумі 74520,00 грн – недійсними;
зобов`язати АТ «Ідея Банк» провести перерахунок здійснених з часу укладення кредитного договору від 20.03.2018 № Z75.00113.003775071 ОСОБА_1 платежів із зарахуванням плати за обслуговування кредиту в сумі 29160,00 грн (двадцять дев`ять тисяч сто шістдесят гривень 00 коп.) у рахунок інших обов`язкових платежів зі сплати заборгованості за сумою кредиту та процентами за користування кредитом.
Стягнути з АТ «Ідея Банк» 1921,00 грн судового збору в дохід держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 25 червня 2020 року.

Судді