Єдиний унікальний номер справи 755/20605/15-ц 
Провадження №22-ц/824/9455/2020

 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

10 вересня 2020 року                                                                                             місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді                                            Журби С.О., 
суддів                                                                  Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря                                           Тімуш Д.І.
розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності на нерухоме майно 
та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та визнання права приватної власності на нерухоме майно,
  В С Т А Н О В И В:
 
В листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності на нерухоме майно.
Свої вимоги в даній справі позивач обґрунтовував тим, що сторонами під час шлюбу були придбані дві квартири АДРЕСА_1 та      АДРЕСА_2 , які є спільною сумісною власністю подружжя та підлягають поділу. Крім того під час шлюбу належний відповідачу будинок АДРЕСА_3 був добудований, значно збільшив свою вартість, відтак може бути визнаний судом спільною сумісною власністю подружжя, відтак може бути поділений між сторонами. Крім того у сторін наявні 14 160 книг, а також заощадження в розмірі 279 857,00 грн., які також підлягають поділу.
В лютому 2016 року відповідач ОСОБА_2 подала до суду зустрічний позов. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що квартира    АДРЕСА_2 дійсно є спільною сумісною власністю подружжя, натомість квартира АДРЕСА_1 була придбана за її особисті кошти, зароблені нею до шлюбу, в тому числі й від продажу належного відповідачу до укладення шлюбу майна. При цьому будинок в місті Могилів-Подільській був подарований їй ще до шлюбу, добудова відбулася до шлюбу за особистий кошт відповідача, відтак підстави вважати його спільним сумісним майном подружжя відсутні. Окремо відповідачем зазначено про те, що у третьому та четвертому кварталі 2015 року вона як СПД заробила 628 000,00 грн., ці кошти залишилися у позивача, відтак підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.
В квітні 2016 року позивач за первісним позовом подав заяву про зміну предмету позову, просив суд:
1. Визнати спільним сумісним майном подружжя наступне майно:
- квартиру АДРЕСА_4 ; 
- квартиру АДРЕСА_2 ; 
- житловий будинок, житловою площею 58,70 кв.м., загальною площею 93,90 кв.м, сарай літ. «А» площею забудови 27,70 кв.м, що розташовані в АДРЕСА_3 ; 
- 14160 книг, а саме: природознавство 5 кл. (2014) 1905 книг; Біологія 6 кл. (2015) 2445 книги; Біологія 7 кл. (2015) 1800 книг; Біологія 9 кл. (2015) 2400 книг; Біологія 10 кл. (2015) 255 книг; Біологія 11 кл. (2013) 390 книг; Біологія 11кл. (2015) 1035 книг; Лабораторні роботи Біологія 9 кл. (2013) 3930 книги; сімейні заощадження на загальну суму 279 857,00 гривень.
2. В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на:
- квартиру АДРЕСА_4 ;
- 1/2 частину житлового будиноку, житловою площею 58,70 кв.м., загальною площею 93,90 кв.м, сарай літ. «А» площею забудови 27,70 кв.м, в АДРЕСА_3 ; 
- 7078 книг, а саме: природознавство 5 кл. (2014) 952 книги; Біологія 6 кл. (2015) 1222 книги; Біологія 7 кл. (2015) 900 книг; Біологія 9 кл. (2015) 1200 книг; Біологія 10 кл. (2015) 127 книг; Біологія 11 кл. (2013) 195 книг; Біологія 11 кл. (2015) 517 книг; Лабораторні роботи Біологія 9 кл. (2013) 1965 книг; 
- Ѕ частину сімейних заощаджень на загальну суму 139 928,00 гривень.
3. В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на: 
- квартиру АДРЕСА_2 ;
- 1/2 частину житловий будинок, житловою площею 58,70 кв.м., загальною площею 93,90 кв.м, сарай літ. «А» площею забудови 27,70 кв.м, в АДРЕСА_3 ; 
- 7082 книги, а саме: природознавство 5 кл. (2014) 953 книги; Біологія 6 кл. (2015) 1223 книги; Біологія 7 кл. (2015) 900 книг; Біологія 9 кл. (2015) 1200 книг; Біологія 10 кл. (2015) 128 книг; Біологія 11 кл. (2013) 195 книг; Біологія 11 кл. (2015) 518 книг; Лабораторні роботи Біологія 9 кл. (2013) 1965 книг; 
- Ѕ частину сімейних грошових заощадженнь на загальну суму 139 928,00 гривень.
4. Стягнути з ОСОБА_2 на свою користь різницю вартості квартири АДРЕСА_5 та квартири АДРЕСА_4 в сумі 427 730,00 гривень, належну позивачу Ѕ частину сімейних грошових заощаджень у сумі 139 928,00 гривень. 
5. Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , площею 0,1га. Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину земельної ділянки розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , площею 0,1га.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 28 січня 2020 року основний та зустрічний позов задоволені частково: 
- визнано спільним сумісним майном подружжя квартиру АДРЕСА_2 ; 
- в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за обома сторонами право власності по 1\2 вказаної квартири; 
- визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на житловий будинок в АДРЕСА_3 , земельну ділянку площею 0,1 га, що розташована за цією адресою, а також квартиру АДРЕСА_4 ; 
- визнано спільним сумісним майном подружжя дохід СПД ОСОБА_2 від здійснення підприємницької діяльності за третій та четвертий квартал 2015 року у розмірі 628 000,00 гривень:
- в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 Ѕ частину загальної суми доходу від здійснення підприємницької діяльності за третій та четвертий квартал 2015 року, отриманий фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 в розмірі 314 000,00 гривень;
- в іншій частині позовних вимог за первісним та зустрічним позовом відмовлено. 
Також було вирішене питання судових витрат.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а висновки суду є необґрунтованими та такими, що не відповідають обставинам справи й вимогам закону. Посилається на те, що судом не звернуто уваги на подані позивачем докази, які містяться в матеріалах справи, однак в повній мірі були прийняті посилання відповідача, хоча вони не підтверджені належними доказами. Вважає, що суд допустився помилки та неправильно застосував норми чинного законодавства України. 
 Відповідач направила відзив на апеляційну скаргу, де вказала, що доводи апеляційної скарги вважає безпідставними, а рішення суду - законним і обґрунтованим, яке в повному обсязі відповідає завданню цивільного судочинства. 
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що наведеним вимогам оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.
В ході розгляду справи встановлено, що з 25 грудня 2002 року по 20 січня 2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. У період шлюбу були придбані 2 квартири - АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . Крім того 05.09.2008 р. був введений в експлуатацію та оформлене свідоцтво про право власності на ім`я   ОСОБА_2 на житловий будинок в АДРЕСА_3 . 
Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно положень ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Крім того, у відповідності до принципу дії закону в часі, судом першої інстанції при вирішенні справи застосовувалися й положення Кодексу про шлюб та сім`ю України, який діяв до 1 січня 2004 року, та був чинний на час укладання шлюбу між сторонами. Зокрема згідно ч. 1 ст.  22 КЗпШС України майно, нажите  подружжям  за  час  шлюбу,  є  його   спільною сумісною  власністю. Згідно ст.  24 КЗпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження,  а також одержане  ним  під  час шлюбу в дар або в порядку успадкування,  є власністю кожного з них. 
Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року встановлено, що вирішуючи  спори  між  подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно  нажитого  майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства,  з`ясовувати джерело  і час  його  придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,  69 СК України,  ч. 3 ст. 368 ЦК України, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної  сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з  подружжя чи їх обох.
Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів  міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення  для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази  подаються сторонами та іншими особами,  які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
Зважаючи на наведені норми сторони повинні були надати до суду докази щодо джерел набуття спільного майна, реального існування такого майна на час припинення ними шлюбних відносин,  його вартості. Апеляційний суд зважає на те, що судом при вирішенні справи мали бути прийнятті лише обставини, які або визнавалися сторонами (інших випадках звільнення від обов`язку доведення), або ж обставини, на підтвердження існування яких до суду були представлені відповідні належні докази. При цьому рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. Даний принцип судом першої інстанції було дотримано не в повному обсязі.
 
Стосовно квартири АДРЕСА_2 . 
Щодо даної квартири в матеріалах справи наявні належні докази того, що даний об`єкт був придбаний подружжям за час шлюбу та відноситься до їх спільної сумісної власності. Жодна із сторін не заперечувала таких посилань, до суду були представлені докази набуття такої власності та її належності подружжю, відповідно підстави для критичного відношення до рішення суду першої інстанції в даній частині у колегії суддів апеляційного суду відсутні.
 
Стосовно квартири АДРЕСА_4 .
Як вбачається з матеріалів справи, дана квартира була придбана на підставі договору про участь у будівництві від 11 листопада 2011 року, 20 грудня 2012 року на ім`я ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право власності на даний об`єкт. 
Позиція позивача полягала в тому, що вказана квартира є спільною власністю подружжя. Натомість відповідач зазначала, що квартира була придбана за її особисті кошти, а саме кошти від продажу у 1995 році автомобіля, продажу 25 жовтня 2000 року квартири в місті Могилів-Подільський, доходів від роботи за кордоном у період 1991 - 1992 роках. З такими доводами відповідача погодився суд першої інстанції, вважаючи їх належним чином доведеними. В той же час з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погодитися не може. 
Для визнання квартири, придбаної більше ніж через десять років після укладення шлюбу, особистою власністю одного із подружжя, до суду мали б бути надані належні та допустимі докази з приводу того, що придбання такої нерухомості відбулося саме за рахунок особистих коштів одного із подружжя. В той же час таких доказів матеріали справи не містять.
Позивачем не заперечувалися твердження відповідача щодо продажу у 2000 році належної останній квартири у м. Могилів-Подільський. В той же час посилання на те, що ці кошти були витрачені саме на придбання спірної квартири у м. Києві належним чином доведені не були. Заперечував проти таких посилань й позивач. Зокрема він зазначав про те, що судом не було враховано факт придбання відповідачем замість проданої квартири в місті Могилів-Подільській квартири АДРЕСА_6 , яку відповідач придбала 13 червня 2001 році, про що до суду були подані відповідні докази. Окрім того, як слушно зазначав апелянт, ні доказів продажу відповідачем вищезгаданого автомобіля, ні доказів щодо ввезення в Україну зароблених до шлюбу в США коштів до суду подано не було, відтак такі твердження залишилися недоведеними та не могли бути прийняті судом. 
Обґрунтовуючи своє рішення про придбання спірної квартири за особисті кошти відповідача, суд першої інстанції зазначив про те, що на рахунках відповідача за період 2001 - 2006 років обліковувалися кошти. В той же час суд не звернув увагу на той факт, що на час укладення шлюбу між сторонами кошти на таких банківських рахунках були відсутні. При цьому сам лише факт надходження коштів на рахунок, відкритий на ім`я відповідача, за період, коли сторони вже перебували у шлюбі, жодним чином не може свідчити про те, що це особисті кошти відповідача, оскільки жодних відомостей щодо джерел надходження таких коштів до суду подано не було. За таких умов посилання на те, що на рахунках зберігалися особисті кошти відповідача не підтверджені матеріалами справи.
Не витримує критики прийнята судом першої інстанції позиція стосовно придбання спірної квартири за особисті кошти відповідача ще з тих підстав, що навіть за умови доведення факту існування вказаних відповідачем особистих коштів (чого зроблено не було), загальний заявлений їх розмір (сума) у будь-якому разі все одно є недостатнім для покриття вартості інвестування квартири, що також залишилося поза увагою суду першої інстанції.
Окремо апеляційний суд звертає увагу й на те, що оплата будівництва квартири (шляхом придбання відповідних цінних паперів) була здійснена з банківського рахунку позивача, про що до суду було подано відповідні документи. Дану обставину не заперечувала й відповідач, зазначаючи в судовому засіданні в апеляційній інстанції про те, що кошти для розміщення на рахунку позивача були передані позивачу саме нею. В той же час доказів на підтвердження такого посилання відповідач до суду не представила, що знову ж таки обумовлює неможливість прийняття судом таких тверджень.
З урахуванням викладеного, зважаючи на придбання квартири недоведення відповідачем своїх посилань щодо придбання зазначено квартири за особисті кошти та зважаючи на їх спростування матеріалами справи колегія суддів приходить до висновку про те, що придбана подружжям спірна квартира є їх спільною сумісною власністю та підлягає розподілу між ними  в рівних частинах.
 
Стосовно будинку в місті Могилів-Подільській.
Як було встановлено в ході розгляду справи, даний будинок відповідач набула на підставі договору дарування від 06 грудня 1994 році. При цьому у вказаному договорі була зафіксована ступінь готовності такого будинку на той час, а саме 42 %. Для перевірки посилань позивача щодо ступеню готовності даного будинку на час укладення шлюбу між сторонами по справі було призначено відповідну судову експертизу. Згідно висновку експерта №2007/16-21 від 20.12.2016 року станом на грудень 2002 рік ступінь готовності будинку становила 49,29%. Заперечуючи проти такого висновку експерта відповідач ініціювала допит експерта в ході розгляду справи, в ході якого було встановлено невідповідність зроблених експертом висновків іншим матеріалам справи, зокрема показам свідків стосовно конструктивних елементів будівлі, що існували на час укладення шлюбу між сторонами, відтак мали б бути враховані при проведенні досліджень з цього питання (фундаменту, перекриттів, сходів, опалення, електрозабезпечення, тощо). Саме у зв`язку із цим по справі було призначено другу експертизу, на вирішення якої було поставлене питання як щодо готовності спірного будинку станом на 2002 рік, також і питання щодо дійсної вартості такого майна. Відповідно до висновку експерта №12-5/8220 від 18 жовтня 2017 року (а.с.41,т.ІІІ) станом на грудень 2002 року ступінь готовності спірного будинку становила 89,79%. Зважаючи на недоліки першого експертного дослідження по справі, з точки зору апеляційного суду належним дослідженням стосовно питання, яка була ступінь готовності спірного будинку на час укладення шлюбу сторін, має бути прийнятий саме висновок судового експерта від 18 жовтня 2017 року. За таких умов суд приймає, що ступінь готовності спірного будинку на час укладення сторонами шлюбу становив саме 89,79%.
Свої вимоги щодо даного будинку позивач ґрунтував на положенням ч. 1 ст. 62 СК України, згідно якої у разі, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна за своєю суттю норма передбачена й ст. 25 Кодексу про шлюб та сім`ю України. Позивач стверджував про те, що зважаючи на факт введення будинку в експлуатацію 28 вересня 2007 році, на вказану дату ступінь його готовності становила 100%. Таким чином за період шлюбу спірний будинок значно збільшив ступінь своєї готовності, відтак і вартості, що в свою чергу обумовлює наявність підстав для визнання його об`єктом спільної сумісної власності. Дана  позиція не може бути прийнята судом, оскільки
-    по-перше, вказані норми законодавства передбачають можливість визнання майна спільним майном подружжя лише у разі значної зміни внаслідок внеску іншого з подружжя саме вартості майна, а не ступеню його готовності, в той же час співставлення вартості такого майна в рамках справи не проводилося; 
-    по-друге, навіть якщо взяти за основу позицію позивача щодо порівняння саме ступеню готовності будинку, як вже зазначалося вище до уваги має бути взято висновок експерта №12-5/8220 від 18 жовтня 2017 року. Таким чином збільшення за час шлюбу ступеню готовності (добудови) вказаного будинку на 10,21% не може вважатися тією обставиною, що свідчить про істотну зміну належного одному із подружжя майна, яка б в силу положень ст. 62 СК України та ст. 25 Кодексу про шлюб та сім`ю України давала можливість визначити таке майно спільно сумісною власністю подружжя. 
З урахуванням викладеного, підстав для скасування рішення суду першої інстанції, який прийшов до висновку про належність спірного будинку саме відповідачу, відтак відсутність підстав для його поділу, в цій частині колегія суддів апеляційного суду не вбачає.
 
Стосовно вимоги про поділ 14 160 книг та заощаджень в розмірі 289 857,00 гривень.
Як вже зазначалося вище, відповідно до норм ст.12 та ст. 81 ЦПК України сторона повинна довести кожну обставину, на яку вона посилається. Стверджуючи про існування на час припинення шлюбних відносин вищевказаних книг, позивач посилався на ряд доказів щодо їх написання, оплати та друку. В той же час жодного належного доказу з приводу того, що вказані книги перебували у розпорядженні подружжя станом на час припинення шлюбних відносин, а також обґрунтованості тверджень апелянта про те, що такі книги залишилися у відповідача, матеріали справи не містять. За таких умов вказані посилання, не підтверджені належними доказами, не можуть бути прийняті судом, що з врахуванням заперечень відповідача проти дійсності таких посилань, унеможливлює задоволення вимоги про розподіл такого. З аналогічних підстав не підлягає задоволенню й вимога щодо розподілу заощаджень, оскільки, знову ж таки, доказів стосовно того, що такі кошти відповідач одноосібно залишила собі, в матеріалах справи відсутні. Таким чином така вимога також не підлягає задоволенню.
 
Стосовно зустрічної вимоги відповідача щодо розподілу 628 00,00 гривень як доходу від підприємницької діяльності за третій та четвертий квартал 2015 року.
Дана вимога також не підлягає задоволенню, з огляду на наступне:
По-перше, твердження про отримання такого доходу відповідач доводила за допомогою податкової звітності, яку подавала ОСОБА_2 як суб`єкт підприємницької діяльності. В той же час вказана звітність відображає валовий дохід фізичної особи-підприємця. Для цілей оподаткування такий дохід розраховується як загальна сума грошей, отримана в результаті реалізації товарів або послуг, в той час як прибуток - це дохід з відрахуванням витрат на виробництво, придбання і збут товарів або послуг. Таким чином заявлені відповідачем кошти включають в себе не лише прибуток (заробіток) підприємця, який можна було б визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя, але й кошти, які включають в себе собівартість виготовлення та реалізації продукції. При цьому доказів, з яких можливо б було встановити чистий прибуток, отриманий таким СПД за заявлений період, до справи представлено не було. 
По-друге,  відповідач жодним чином не підтвердила, що отримані нею в якості доходу кошти, були передані нею або іншим чином надійшли в розпорядженні позивача. Позивач в свою чергу заперечував таку обставину, а на пряме запитання суду відповідач не змогла зазначити, чим саме доводяться її твердження з приводу того, що зазначені кошти перебувають у позивача. В свою чергу це обумовлює відсутність підстав для стягнення таких коштів з позивача на користь відповідача. В той же час на вказані обставини суд першої інстанції увагу не звернув, ухваливши в цій частині вимог помилкове рішення.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення серед іншого є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи усе вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог стосовно квартири АДРЕСА_1 , а також в частині визнання спільним майном подружжя та його розподілу доходу СПД ОСОБА_2 за третій та четвертий квартал 2015 року не відповідають обставинам справи, відтак воно підлягає скасуванню в частині вирішення цих позовних вимог з ухваленням нового судового рішення по суті спору.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 січня 2020 року в частині вирішення вимог стосовно квартири  АДРЕСА_4 , а також в частині визнання спільним майном та розподілу суми доходу ОСОБА_2 від здійснення підприємницької діяльності за період третій та четвертий квартал 2015 року скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення. 
Визнати, спільним сумісним майном подружжя квартиру АДРЕСА_4 , яка складається з 3 кімнат, жилою площею 44,60 кв.м., загальною площею 81,20 кв.м.;
В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частини квартири АДРЕСА_4 , яка складається з 3 кімнат, жилою площею 44,60 кв.м., загальною площею 81,20 кв.м., за кожним.
В задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про визнання доходу від її підприємницької діяльності за третій та четвертий квартал 2015 року в розмірі                       628 000 гривень спільним майном подружжя та його розподілу відмовити.
В решті рішення суду І інстанції залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий                                                                                              С.О. Журба

Судді                                                                                                          Т.О. Писана 

                                                                                                                    К.П. Приходько