ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 року	Львів	Справа № 300/646/20 пров. № А/857/8587/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді                                                             Хобор Р.Б.,
суддів                                                                                 Затолочного В.С., Сеника Р.П.
з участю секретаря судового засідання                                  Чопко Т.Ю.          
           
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 червня 2020 року, ухвалене суддею Микитин Н.М. у м. Івано-Франківську о 09 год. 30 хв. у справі № 300/646/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про скасування постанови про стягнення виконавчого збору та відкриття виконавчого провадження,

                                                           В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом у якому просить суд визнати протиправним та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № 61295539 від 18.02.2020 року та постанову про стягнення виконавчого збору від 12.02.2020 року, винесену у виконавчому провадженні № 53606925 в розмірі 261 168,31 гривень. 
Позовні вимоги мотивовано тим, що 12.02.2020 року державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження № 53606925 та, після цього 12.02.2020 року постанову про стягнення виконавчого збору. 18.02.2020 року державний виконавець відкрив виконавче провадження № 61295539 щодо виконання постанови про стягнення виконавчого збору.
Позивачка вважає, що відповідач несвоєчасно виніс постанову про закінчення виконавчого провадження, зважаючи на те, що 08.12.2017 року позивачка подала відповідачу заяву до якої долучила ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області про затвердження мирової угоди. Позивачка додатково зазначила, що, відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у зв`язку із затвердженням мирової угоди.
Крім того, позивачка вважає, що виконавчий збір обраховується лише від розміру фактично стягнутих сум, а не від розміру суми, яка підлягає стягненню. Позивачка додатково зазначила, що державний виконавець не вчинив жодних дій спрямованих на примусове стягнення з позивачки, як боржника, суми заборгованості. 
Також, позивачка звернула увагу на те, що оскаржуваних постанов не отримувала, а про необхідність сплати виконавчого збору та відкриття виконавчого провадження з цього приводу, дізналася після повідомлення банку про арешт рахунків.
Позивачка вважає, що відповідач безпідставно виніс оскаржені постанови, які на думку позивачки необхідно скасувати.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 червня 2020 року адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправною та скасовано постанову старшого державного виконавця Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) від 12.02.2020 року про стягнення виконавчого збору у сумі 261168,31 грн. у виконавчому провадження № 53606925.
Визнано протиправною та скасовано постанову старшого державного виконавця Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) від 18.02.2020 року про відкриття виконавчого провадження № 61295539.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, у розмірі 3452,50 грн.
Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив відповідач, Івано-Франківський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), який просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. 
У обґрунтування вимог апеляційної скарги, відповідач зазначає те, що, при прийнятті оскаржених постанов, керувався чинними правовими нормами Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до яких, виконавчий збір стягується у розмірі 10% суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню за виконавчим документом. Крім того, відповідач вказав, що позивачці було відомо про необхідність сплати виконавчого збору у розмірі 261 168,31 гривень, оскільки, про це вказано в постанові про відкриття виконавчого провадження від 22.03.2017 року, яку позивачка отримала 23.03.2017 року. 
Також, відповідач вказує на те, що Законом України «Про виконавче провадження» добровільного терміну для самостійного виконання виконавчого документа не передбачено, у зв`язку із чим, посилання позивача у позові на висновки Пленуму Верховного Суду України викладені у постанові «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» від 26.12.2003 року № 14, на думку відповідача, є недоречним. Відповідач вважає, що стягнення виконавчого збору не залежить від вчинення дій щодо примусового виконання виконавчого документа.
Заслухавши суддю – доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.
Суд першої інстанції встановив те, що державний виконавець Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області 22.03.2017 року виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 53606925 з виконання виконавчого листа № 344/13877/2014, виданого Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області 06.02.2017 року про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в солідарному порядку в користь ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» 2 611 683,18 гривні. Відповідно до пункту 3 постанови, державним виконавцем постановлено стягнути з боржника  ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 261 168,31 гривень.
Постанову про відкриття виконавчого провадження позивачка отримала особисто 23.03.2017 року.
23.08.2017 року між сторонами виконавчого провадження укладено мирову угоду, внаслідок чого відповідач звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області  із поданням про затвердження мирової угоди у процесі виконання рішення суду.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20.11.2017  року по справі № 344/13877/14-ц, судом визнано укладену у процесі виконання рішення суду мирову угоду та затверджено її умови, згідно з якими, боржник має погасити боргові зобов`язання в розмірі 55400 грн. за кредитним договором № HCL-0AK/061/2007 від 23.04.2007 року та 15000 грн. за кредитним договором № ML-I00/051/2008 від 28.10.2008 року. Вказана ухвала суду набрала законної сили 30.11.2017 року.
08.12.2017 року ОСОБА_1 , з метою закінчення виконавчого провадження № 53606925 з примусового виконання виконавчого листа № 344/13877/14, подала відповідачу відповідну заяву разом із копією ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20.11.2017  року по справі № 344/13877/14-ц.
Згідно з наказом Міністерства юстиції України від 16.10.2019 року №3173/5 «Про утворення міжрегіональних органів Міністерства юстиції України», постановою державного виконавця від 21.01.2020 року матеріали виконавчого провадження з Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції передано до Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ).
12.02.2020 року старший державний виконавець Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) виніс постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 261 168,31 гривень, в межах виконавчого провадження № 53606925 з виконання виконавчого листа Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області № 344/13877/14 від 06.02.2017 року, та, цього ж дня, постанову про закінчення виконавчого провадження № 53606925, у зв`язку із укладенням між боржником та стягувачем мирової угоди, затвердженої ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20.11.2017 року.
18.02.2020 року старший державний виконавець Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 61295539 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 261168,31 гривень від 12.02.2020 року в межах виконавчого провадження № 53606925.
Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки державний виконавець не вчинив жодних дій щодо примусового виконання виконавчого документа, то підстав для стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 261168,31 гривень немає, тим більше, що частину заборгованості стягувач простив.
Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком з огляду на наступні обставини.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Завданням адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Відповідно, у випадку звернення зацікавленої особи з позовом до суду, адміністративний суд повинен надати правову оцінку діям суб`єкта владних повноважень при прийнятті того чи іншого рішення та перевірити його відповідність критеріям правомірності, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та які закріплені у статті 2 КАС України.
Так, відповідно до частини третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Зазначені критерії, хоч і адресовані суду, одночасно є й вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає на виконання приписів закону відповідне рішення та вчиняє дії.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України від 2 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження», в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 1404-VІІІ).
Згідно з частиною першою статті 1 Закону № 1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
У частині першій статті 5 Закону № 1404-VІІІ зазначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Згідно зі статтею 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Відповідно до частини першої статті 18 Закону № 1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Частиною п`ятою вказаної статті встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати  декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону №1404-VІІІ (у редакції чинній до 28 серпня 2018 року) виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
За приписами пунктів 1-6 частини п`ятої статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.
Також частиною дев`ятою статті 27 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Пунктом 2 частини 1 статті 39 Закону № 1404-VІІІ визначено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі затвердження судом мирової угоди, укладеної сторонами у процесі виконання рішення.
Згідно з частиною 2 статті 39 Закону № 1404-VІІІ постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.
Апеляційний суд встановив те, що про ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20.11.2017 року, якою затверджено мирову угоду між боржником і стягувачем, відповідач дізнався 08.12.2017 року, коли отримав відповідну заяву боржника та вказану ухвалу суду. 
Відповідно до статті 11 Закону № 1404-VІІІ строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію.
Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом – встановлюються виконавцем.
Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.
Строки, встановлені цим Законом, обчислюються в робочих днях, місяцях і роках, а також можуть визначатися посиланням на подію, яка повинна неминуче настати.
При цьому частиною 5 статті 13 Закону № 1404-VІІІ визначено, що за порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавці несуть відповідальність в порядку, встановленому законом.
Порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури, передбаченої цим Законом.
Враховуючи ці нормативні положення, державний виконавець зобов`язаний був закінчити виконавче провадження № 53606925 про стягнення з позивачки заборгованості за кредитним договором - 08.12.2017 року, тобто в день коли він дізнався про відповідні обставини. Після цієї дати, на думку апеляційного суду, відповідач не вправі був вчиняти жодних дій спрямованих на примусове виконання виконавчого документа.
Натомість виконавче провадження № 53606925 відповідач закінчив 12.02.2020 року з підстави визначеної пунктом 2 частини 1 статті 39 Закону № 1404-VІІІ.
Отже відповідач допустив бездіяльність щодо невинесення постанови про закінчення виконавчого провадження у строк визначений частиною 2 статті 39 Закону № 1404-VІІІ та продовжив примусове виконання виконавчого листа № 344/13877/14.
Така бездіяльність відповідача щодо невинесення постанови про закінчення виконавчого провадження протягом тривалого часу зумовила ситуацію коли законодавчі норми змінилися і стягнення виконавчого збору, відповідно до частини 2 статті 27 Закону № 1404-VІІІ, у редакції станом на момент винесення постанови про закінчення виконавчого провадження,  пов`язують із сумою, яка підлягає стягненню, а не із сумою яка фактично стягнута. Ця бездіяльність відповідача, на думку апеляційного суду, поставила позивачку як боржника у вкрай невигідне становище, оскільки позивачка, подавши заяву про закінчення виконавчого провадження із передбачених Законом № 1404-VІІІ підстав, мала законні сподівання, на задоволення цієї заяви.
Приписами статей 40, 42 Закону № 1404-VІІІ передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.
Частиною третьою статті 40 Закону №1404-VІІІ встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Згідно частиною четвертою статті 42 Закону №1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина перша статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.
Отже, з аналізу вищенаведених норм Закону № 1404-VІІІ слідує, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.
За своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.
Тому, при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.
З 28 серпня 2018 року частину другу статті 27 Закону № 1404-VІІІ змінено, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03 липня 2018 року № 2475-VIII та визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Тобто, з урахуванням редакцій Закону № 1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості позивачки, база обрахунку виконавчого збору змінювалась.
Так, у період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив - 10 відсотків фактично стягнутої суми, тоді як, у період після 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору складав - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.
12.02.2020 року відповідач закінчив виконавче провадження № 53606925 з підстави визначеної пунктом 2 частини 1 статті 39 Закону № 1404-VІІІ (затвердження мирової угоди судом у період виконання рішення). Після цього державний виконавець виніс спірні постанови про стягнення з боржника виконавчого збору та відкриття виконавчого провадження щодо її виконання.
Водночас апеляційний суд зазначає, що положення статті 27 Закону № 1404-VІІІ (у редакції чинній у період до 28 серпня 2018 року) зменшували відповідальність позивачки, як боржника, в порівнянні з нормами статті 27 Закону № 1404-VІІІ (у редакції чинній з 28 серпня 2018 року), оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми що підлягає примусовому стягненню.
Таким чином, з урахуванням того, що зміни внесені Законом № 2475-VIII погіршили становище боржника, а також те, що виконавчою службою, фактично, не стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом № 344/13877/14, апеляційний суд вважає, що у відповідача були відсутні правові підстави для стягнення з позивача виконавчого збору, а отже, така постанова не відповідає вимогам статті 27 Закону № 1404-VIII.
Крім того, при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі закінчення виконавчого провадження, зокрема з підстави визначеної пунктом 2 частини 1 статті 39  Закону № 1404-VIII створюються умови стягнення виконавчого збору без реального виконання рішення суду.
Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 14 травня 2020 року у справі № 640/685/19.
Тому, апеляційний суд, на підставі наведеного вище, вважає, що постанова про відкриття виконавчого провадження № 61295539 від 18.02.2020 року та постанова про стягнення виконавчого збору від 12.02.2020 року винесена у виконавчому провадженні № 53606925 в розмірі 261 168,31 гривень є протиправними і їх необхідно скасувати.   
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та  такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.
Суд першої інстанції, на думку апеляційного суду. вірно визначився з розподілом судових витрат, а тому судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

                                                 П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 червня 2020 року в справі № 300/646/20 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя	 	Р. Б. Хобор 	
судді	 	В. С. Затолочний 	
 	 	Р. П. Сеник  	
Повний текст постанови складений 24.09.2020 року