ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       01 липня 2020 року                                                                м. Чернівці
                        Справа № 723/3193/19
Провадження № 22-ц/822/437/20
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого - Литвинюк І. М. 
суддів: Владичана А.І., Половінкіної Н.Ю.
секретар - Герман Я.І.
за участю: відповідача - ОСОБА_1 , її представника - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 03 березня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Сторожинецький районний відділ державної виконавчої служби, про встановлення факту спільного проживання та скасування заборгованості по сплаті аліментів, головуючий у І-й інстанції - Пташник А.М. , 

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_3 у серпні 2019 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання та скасування заборгованості по сплаті аліментів.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 11 вересня 2014 року між сторонами розірвано шлюб, який укладений 18 січня 2013 року. Зазначеним рішенням суду стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання сина ОСОБА_6 у розмірі 1/3 частки його заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. 
Хоча шлюб був офіційно розірвано, сторони продовжували проживати без реєстрації шлюбу, спільно виховували сина, вели спільне господарство. Однак 08 січня 2019 року ОСОБА_5 зібрала речі та переїхала проживати до своєї матері. 
Зазначав, що після переїзду ОСОБА_1 подала до Сторожинецького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Чернівецькій області заяву про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості по аліментах за період з 2014 року.
Постановою старшого державного виконавця Сторожинецького РВ ДВС Головного територіального управління юстиції в Чернівецькій області Кривко В.В. від 24 січня 2019 року відкрито виконавче провадження та складено розрахунок заборгованості, відповідно до якого розмір заборгованості по сплаті аліментів на користь ОСОБА_1 становить 60 502,66 грн.
Вказував на те, що за період з січня 2019 року по даний час заборгованості по аліментах у нього немає. Сума заборгованості зі сплати аліментів, яка нарахована старшим державним виконавцем Сторожинецького РВ ДВС Головного територіального управління юстиції в Чернівецькій області Кривко В.В. підлягає скасуванню, оскільки після розлучення сторони помирились, фактично проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, сплачували комунальні платежі, разом з сім`єю відпочивали, брали спільну участь у вихованні сина, крім того, основне матеріальне навантаження ніс він, забезпечуючи сім`ю. 
З урахуванням змінених позовних вимог, просив встановити факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 18 грудня 2015 року по 08 січня 2019 року. Скасувати заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 60 502,66 грн перед ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 03 березня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. 
Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 18 грудня 2015 року по 08 січня 2019 року.
Скасовано заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 60 502,66 грн перед ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
На рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 03 березня 2020 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в частині скасування заборгованості зі сплати аліментів в розмірі 60 502,66 грн перед ОСОБА_1 , в іншій частині рішення залишити без змін. 
Посилається не те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалено з неповним з`ясуванням судом обставин справи, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права. 
Зазначає, що позивачем не надано жодного допустимого та належного доказу обґрунтованості скасування аліментів на утримання дитини. 
На апеляційну скаргу ОСОБА_3 подав відзив, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Оскільки судове рішення оскаржується лише в частині задоволення позовних вимог щодо скасування заборгованості зі сплати аліментів в розмірі 60 502,66 грн перед ОСОБА_1 , то, відповідно до положень частини першої статті 367 ЦПК України, апеляційний суд не перевіряє законність судового рішення, ухваленого в іншій частині.
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що належними та допустимими доказами підтверджено факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 18 грудня 2015 року по 08 січня 2019 року. В судовому засіданні доведений той факт, що ОСОБА_3 з 2015 року по січень 2019 рік брав активну участь у вихованні, належному матеріальному забезпеченні сина ОСОБА_6 , що є обставиною, яка має істотне значення для справи.
Проте з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, виходячи з наступного. 
Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 11 вересня 2014 року між сторонами розірвано шлюб, який укладений 18 січня 2013 року. Зазначеним рішенням суду стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання сина ОСОБА_6 у розмірі 1/3 частки його заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення сином повноліття. На виконання зазначеного рішення суду 12 вересня 2014 року видано виконавчий лист №723/1969/14. 
Також встановлено, що постановою старшого державного виконавця Сторожинецького РВ ДВС Кривко В.В. від 24 січня 2019 року відкрито виконавче провадження №58179240 за виконавчим листом №723/1969/14, виданим 12 вересня 2014 року.
Як встановлено ухвалою Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 25 червня 2019 року, якою відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_3 на дії старшого державного виконавця Сторожинецького РВ ДВС Кривка В.В, станом на 08 травня 2019 року заборгованість позивача зі сплати аліментів становить 60 502,66 грн. 
Відповідно до ч.ч.1, 2 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини, частинами сьомою, восьмою статті 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. В усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У статті 18 Конвенції про права дитини зазначено про необхідність докладання всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної і однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Частиною 1 статті 51 Конституції України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.
Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язку щодо дитини.
За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
За рішенням суду кошти на утримання дитини(аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі(ч.3 ст. 181 СК України).
Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Якщо дитина перестала отримувати дохід або її дохід зменшився, заінтересована особа має право звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів (стаття 188 СК).
Згідно з частиною 2 статті 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.
У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України», йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.
З наведених норм права та практики ЄСПЛ вбачається, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.
Аналіз фактичних обставин справі і зібраних у справі доказів свідчить про те, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що під час спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , останнім надавалася матеріальна допомога на утримання малолітнього сина.
Помилковими є посилання суду першої інстанції на вчинення сторонами 10 грудня 2018 року нотаріальної дії та отримання на праві керування та розпорядження, в тому числі продажу, обміну, зняття з обліку, укладення договору найму (оренди), автомобіля марки ВАЗ 21150, 2003 року випуску, як на підтвердження факту наявності ведення спільного сімейного бюджету в інтересах сім`ї та спільної дитини, без реєстрації шлюбу з 2015 року по січень 2019 року, оскільки зазначена нотаріальна діє не підтверджує того, що мало місце відчуження даного транспортного засобу і що отримані від його реалізації кошти були використані на інтереси та утримання спільної дитини. 
Так, встановлено, що рішенням Сторожинецького районного суду від 11 вересня 2014 року, яке набрало законної сили, покладено на ОСОБА_3 обов`язок щодо сплати аліментів на користь ОСОБА_5 , однак в матеріалах справі відсутні належні та допустимі докази, які вказують на те, що у вказаний період часу позивач брав активну участь у належному матеріальному забезпеченні сина - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно з частинами 1-3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В частині 1 статті 81 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом.
За вимогами статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог про скасування заборгованості зі сплати аліментів в розмірі 60 502,66 грн позивачем не надано.
Принцип змагальності, закріплений у статті 12 ЦПК України, полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.
При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.
Така правова позиція відображена в постанові ВС від 23 жовтня 2019 у справі №917/1307/18.
Як вбачається з ухвали Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 25 червня 2019 року у цивільній справі №723/1935/19 за скаргою ОСОБА_3 на дії державного виконавця, яка набрала законної сили, в її мотивувальній частині відсутні висновки про те, що сторони після розірвання шлюбу продовжували спільно утримувати їхнього сина. Зазначене посилання міститься в описовій частині ухвали, у якій скаржником зазначаються мотиви щодо обґрунтованості заявленої скарги. 
З огляду на викладене, безпідставними є твердження ОСОБА_3 про те, що зазначеною ухвалою встановлено, що після розірвання шлюбу сторони спільно матеріально утримували свого сина.
Отже, колегія суддів вважає, що сам факт спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу не підтверджує ту обставину, що ОСОБА_3 з 2015 року по січень 2019 року приймав активну участь у належному матеріальному забезпеченню сина, та є обставиною, що має істотне значення для скасування заборгованості зі сплати аліментів. 
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині скасування заборгованості по сплаті аліментів в розмірі 60 502,66 грн перед ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України однією з підстав для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права.
Враховуючи положення зазначеної норми процесуального закону, норми матеріального права, фактичні обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
В іншій частині рішення слід залишити без змін, оскільки не було предметом перегляду в апеляційному порядку.
Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру позовних вимог. У разі відмови в позові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.
Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Як вбачається з матеріалів справи, апелянтом ОСОБА_1 при зверненні до апеляційної інстанції з апеляційною скаргою було сплачено судовий збір у розмірі 2 310 грн, який підлягає стягненню на її користь з позивача ОСОБА_3 .
Згідно з частинами 1-4 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Витрати на правничу допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідними документами, а саме належним чином завіреними копіями договору від 26 березня 2020 року про надання правової (правничої) допомоги, розрахунком суми гонорару за надану правову допомогу за договором від 01 липня 2020 року, підтверджується обсяг наданих послуг і виконаних робіт, та їх вартість, яка становить 7 605,20 грн.
Витрати на  професійну правничу  в розмірі 7 605,20 грн є співмірними  зі складністю  цієї  справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, відповідають  реальності  таких витрат, розумності їхнього розміру.
Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України вказані витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 367, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 03 березня 2020 року в частині скасування заборгованості по сплаті аліментів в розмірі 60 502 гривні 66 копійок перед ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , скасувати. 
У задоволенні цих позовних вимог відмовити.
В решті рішення суду залишити без змін. 
Стягнути з  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований та проживає по АДРЕСА_1 , ІНН НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка зареєстрована та проживає по АДРЕСА_2 , ІНН НОМЕР_2 , 2 310 (дві тисячі триста десять) гривень витрат, понесених на сплату судового збору, та 7 605 (сім тисяч шістсот п`ять) гривень 20 копійок - на професійну правничу допомогу. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 01 липня 2020 року.

Головуючий                                                        І.М. Литвинюк                                                         
Судді:                                                          А.І. Владичан

                                       Н.Ю. Половінкіна