ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6395/20 Справа № 212/2003/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Власенко М. Д. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 212/2003/20
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Зубакової В.П.,
суддів: Барильської А.П., Бондар Я.М. 
секретар судового засідання: Євтодій К.С.

сторони
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат», 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобуапеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Гузєв Ігор Григорович, на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 травня 2020 року, яке ухвалене суддею Власенко М.Д. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 19 травня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ :

У березні 2020 року позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Гузєв І.Г., звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат», (надалі - ПАТ «Кривбасзалізрудком») про стягнення моральної шкоди, посилаючись на отримання ним професійного захворювання внаслідок роботи протягом тривалого часу в шкідливих умовах праці. Висновком МСЕК у 2006 році йому первинно встановлено втрату професійної працездатності в загальному розмірі 55% (50% - радикулопатія; 5 % - ТНТ катаракта першого ст. обох очей;) з 18 січня 2006 року до 01 жовтня 2007 року, з наступним переоглядом 01 жовтня 2007 року та визнано людиною з інвалідністю третьої групи.
При наступних переоглядах у 2010-2014 роках відсоток втрати професійної працездатності та група інвалідності не змінювались, висновком МСЕК від 28.01.2014 року відсоток втрати професійної працездатності у розмірі 55% та третя група інвалідності встановлені з 01 лютого 2014 року на безстроковий термін.
Вважає, що у зв`язку з отриманими професійними захворюваннями йому спричинено моральну шкоду, яка завдана з вини відповідача та підлягає відшкодуванню ним, а тому просив суд стягнути на його користь моральну шкоду з відповідача у розмірі 259 765,00 грн., без утримання податку з доходу фізичних осіб.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 травня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000,00 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб.
Стягнуто з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь держави судові витрати у розмірі 1000,00 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Гузєв І.Г., ставить питання про зміну рішення суду в частині розміру моральної шкоди, стягнутої на користь позивача, просить збільшити його розмір до заявленого ним у позові, оскільки він значно занижений та не відповідає глибині моральних страждань позивача та принципу розумності, виваженості і справедливості. Внаслідок втрати професійної працездатності позивач не має змоги вести звичне життя, вимушений постійно проходити курси лікування, не має можливості приділяти належної уваги своїй родині. Судом першої інстанції не повністю враховано, що позивач, внаслідок отримання професійних захворювань, постійно відчуває біль та обмеження під час рухів в шийному та попереково-крижовому відділах хребта, плечових, ліктьових і колінних суглобах, головний біль, зниження зору, затерпання рук, запаморочення, порушення сну, швидку втому. При цьому, наводить в апеляційній скарзі, як приклад, Постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 210/5258/16-ц, якою з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнуто 275 000 гривень, за умови що позивачем втрачено 100 % професійної працездатності. 
Також посилається на постанову Верховного Суду України від 12 грудня 2019 року по справі № 227/1240/17, якою визнано розумним та справедливим розмір грошової компенсації на відшкодування позивачці моральної шкоди, завданої смертю чоловіка в розмірі 300 000,00 гривень та постанову Верховного Суду від 14 листопада 2019 року справі № 522/3388/18, якою визнано розумним, виваженим та справедливим грошове відшкодування моральної шкоди у сумі 233 000 грн., яке стягнуто з відповідача-роботодавця на користь позивача за умови втрати ним 75% професійної працездатності. 
У відзиві  на апеляційну скаргу позивача, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи,відповідач, просить залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 , у період з 04.12.1996 року по 26.005.2005 року, працював підземним підривником дільниці № 17 шахти «Октябрська» ШУ «Октябрське» ВО «Кривбасруда», ВАТ «Кривбасзалізрудком, правонаступником яких є ПАТ «Кривбасзалізрудком».
11.09.2019 року позивач був звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України (а.с. 78-88).
Відповідно до Акту № 12 розслідування хронічного професійного захворювання від 20.10.2005 року, ОСОБА_1 , Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини 04.10.2005 року встановлені професійні захворювання: радикулопатія шийна та попереково-крижова з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим і периферичним нейросудинним синдромами, нейродстрофією у вигляді дв.плечолопаткового періартрозу ПФС - другого сг. деф. артрозу ліктьових ПФ - першого ст. і колінних суглобів ПФ другого ст. ТНТ катаракта першою ст. обох очей (а.с.16-19).
Відповідно до п. 16 Акту № 12 розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 20.10.2005 року, зазначено, що професійне захворювання виникло за таких обставин: ОСОБА_1 , працюючи з 12.96 року по 05.2005 року в ШУ «Октябрське», шахти «Октябрська» ВАТ «КЗРК» підземним підривником на дільниці № 17 виконував роботи, які внаслідок обмеженості робочого простору, не забезпечуючого можливості застосування засобів малої механізації, характеризувались важкою фізичною працею, а з причин недосконалості технологічного процесу проведення підривних робіт - контактував з тринітротолуолом, концентрація якого в повітрі робочої зони перевищувала ГДК.
Працюючи раніше з 27.03.89 року по 04.11.96 року на шахті № 1 імені Артема РУ імені Кірова на підземних дільницях за професіями: прохідника, кріпильника, гірничого робітника очисного вибою, прохідника з правом ведення підривних робіт ОСОБА_1 , згідно довідки про умови праці Саксаганської районної СЕС № 2/2-102 от 27.01.05 року, також виконував роботи, які були пов`язані з важкою працею. Посилюючим фактором був несприятливий мікроклімат, характерний для підземних робіт.
Відповідно до п. 17 Акту № 12 розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 20.10.2005 року, причинами виникнення професійного захворювання є робота ОСОБА_1 впродовж 15 років 11 місяців в умовах важкої праці і 08 років 05 місяців впливу тринітротолуолу. Рівень фізичного перенавантаження: піднімання і переміщення вантажів при чередуванні з іншими роботами від 40 до 81 кг. при нормі 30 кг; важкість праці відноситься до 3 класу 2-го ступеня шкідливості. Запиленість повітря: концентрація ТНТ в повітрі робочої зони 0,6 мг/м3 при ГДК 0,5 мг/м3; мікрокліматичні умови: відносна вологість повітря робочої зони - до 100% при допустимій 80-30%. ( а.с. 16-19).
Відповідно до п.19 Акту № 12 розслідування хронічного професійного захворювання від 20.10.2005 року професійне захворювання отримано позивачем внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці з боку Керівництва РУ ім. Кірова, ШУ «Октябрське», шахти «Октябрська», ВАТ «КЗРК», які порушили вимоги ст.13 Закону України «Про охорону праці», ст. 153 КЗпП України (а.с.19).
Висновком МСЕК 30.01.2006 році ОСОБА_1 первинно встановлено втрату професійної працездатності в загальному розмірі 55% (50% - радикулопатія; 5 % - ТНТ катаракта першого ст. обох очей;) з 18 січня 2006 року до 01 жовтня 2007 року, з наступним переоглядом 01 жовтня 2007 року та визнано людиною з інвалідністю третьої групи ( а.с. 10,10-зворот).
Висновком МСЕК від 18.01.2014 року, при повторному огляді, ОСОБА_1 встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 55% (50% - радикулопатія; 5 % - ТНТ катаракта першого ст. обох очей;) з 01 лютого 2014 року, визнано особою з інвалідністю третьої групи, безстроково (а.с.13,13-зворот).
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами ч.2 ст. 153, ст. 173, ч.1 ст. 237-1 КЗпП України й виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивачки моральну шкоду у зв`язку з отриманими ним на виробництві професійними захворюваннями.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя.
У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
З Акту № 12 розслідування професійного захворювання від 20 жовтня 2005 року вбачається, що причиною професійного захворювання позивача, в тому числі, є тривалий стаж роботи (08 років 05 місяців) на підприємстві відповідача в умовах шкідливих виробничих факторів ( а.с.10-14).
Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.              
Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з отриманим професійним захворюванням, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як порушено та порушуються його нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, оскільки постійно відчуває біль в грудній клітині під час дихання, сухий кашель, головний біль, біль та обмеження рухів у шийному відділі та попереково-крижовому відділі хребта з іррадіацією у ліву ногу, біль та обмеження рухів у плечових, ліктьових та колінних суглобах, затерпання рук, мерзлякуватість кистей, запаморочення, порушення сну, швидку втому. Лікарями виявлений відсутність стабілізаційного процесу у його здоров`ї, що підтверджується чисельними виписними епікризами, що містяться в матеріалах справи, в яких зафіксований нестійкий стабілізаційний стан його здоров`я, внаслідок чого позивач переносить моральні страждання.
Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.
Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що позивачу ОСОБА_1 заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування.
З Акту розслідування професійного захворювання від 20 жовтня 2005 року  вбачається, що причинами професійного захворювання позивача є робота ОСОБА_1 впродовж 15 років 11 місяців в умовах важкої праці і 08 років 05 місяців впливу тринітротолуолу. Рівень фізичного перенавантаження: піднімання і переміщення вантажів при чередуванні з іншими роботами від 40 до 81 кг. при нормі 30 кг; важкість праці відноситься до 3 класу 2-го ступеня шкідливості. Запиленість повітря: концентрація ТНТ в повітрі робочої зони 0,6 мг/м3 при ГДК 0,5 мг/м3; мікрокліматичні умови: відносна вологість повітря робочої зони - до 100% при допустимій 80-30%. 
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійні захворювання позивача, які завдають йому фізичного болю та душевних страждань, виникли також з вини відповідача, яким було допущено перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу.
Суд першої інстанції при постановленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода під час його роботи на підприємстві відповідача, у шкідливих умовах, що стало причиною його професійних захворювань, які потягли за собою втрату працездатності та необхідності подальшого тривалого лікування у медичних закладах.
Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховано характер отриманого професійного захворювання, стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів на підприємстві відповідача, впродовж 08 років 05 місяців, відсоток втрати ним професійної працездатності в розмірі 55 % та визнання його особою з інвалідністю третьої групи, які встановлені безстроково, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану та можливість такого відновлення, зважаючи на встановлення ступеню втрати професійної працездатності  безстроково. 
У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги позивача про необґрунтованість розміру моральної шкоди.
Посилання представника позивача, як на приклад, на судові рішення у цивільних справах, які виникли з подібних правовідносин, а саме на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 210/5258/16-ц, якою стягнуто більші суми компенсації моральної шкоди, колегією суддів не приймаються, з огляду на наступні обставини.
Так, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.
При цьому, суд констатував у цій справі, що характер отриманої позивачем травми, що спричинила повну втрату ним професійної працездатності, звільнення з роботи через виявлену невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі за станом здоров`я, визнання позивача особою з інвалідністю І групи безстроково, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, необхідність щорічної реабілітації, надають йому право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 275 000,00 грн.
Отже, з урахуванням того, що позивачу ОСОБА_1 встановлено стійку втрату професійної працездатності у розмірі 55%, що свідчить про неможливість відновлення попереднього фізичного стану та безумовно тягне за собою незворотність змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, та можливість такого відновлення, зважаючи на встановлення ступеню втрати професійної працездатності  безстроково, стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів на підприємстві відповідача 8 років 05 місяців,  колегія суддів дійшла висновку, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди (100 000,00 грн.) не є заниженим та відповідає судовій практиці Великої Палати Верховного Суду при розгляді справи з аналогічними правовідносинами, є розумним, виваженим і справедливим у його ситуації.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі позивача не можуть бути взято до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України,  оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам законності та обґрунтованості й підстави для його зміни у відповідності до доводів апеляційної скарги відсутні, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Гузєв Ігор Григорович, - залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого  районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 травня 2020 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 05 серпня 2020 року.

Головуючий: 

Судді: