УХВАЛА

22 вересня 2020 року 
м. Київ
Справа №  911/2899/19 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Чумака Ю. Я. - головуючого, Багай Н. О., Пількова К. М.,
секретар судового засідання - Лелюх Є. П.,
за участю представників:
позивача - Купіної А. В. (адвокат),
відповідача - Панкеєвої Т. В. (адвокат),
розглянувши касаційну скаргу Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - "Державної госпрозрахункової зовнішньоторговельної та інвестиційної фірми "Укрінмаш" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.07.2020 (головуючий - Пономаренко Є. Ю., судді Дідиченко    М. А., Руденко    М. А.) у справі
за позовом Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - "Державної госпрозрахункової зовнішньоторговельної та інвестиційної фірми "Укрінмаш"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Техімпекс"
про стягнення 829975,63 доларів США заборгованості за договором комісії від 11.04.2016 № 5/29-Д та зовнішньоекономічним контрактом від 11.04.2016 № 5/22-К, у тому числі 761260,18 доларів США попередньої оплати та 68715,45 доларів США комісійної плати,
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2019 року Дочірнє підприємство Державної компанії "Укрспецекспорт" - "Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма "Укрінмаш" (далі - ДП ДГЗІФ "Укрінмаш", Фірма, Підприємство, Комісіонер) звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Техімпекс" (далі - ТОВ "НВК "Техімпекс", Товариство, Комітент) про стягнення з відповідача 829975,63 доларів США заборгованості за договором комісії від 11.04.2016 № 5/29-Д (далі - договір комісії № 5/29-Д) та зовнішньоекономічним контрактом від 11.04.2016 № 5/22-К (далі - контракт № 5/22-К), з яких: 761260,18 доларів США попередньої оплати, 68715,45 доларів США комісійної плати, посилаючись на положення статей 526, 530, 610, 611, 655, 712, 1016 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 174, 193, 265 Господарського кодексу України (далі - ГК України).
Позовна заява обґрунтовується невиконанням відповідачем своїх зобов`язань з передачі товару на комісію позивачу за договором комісії № 5/29-Д і щодо поставки продукції за контрактом № 5/22-К.
Рішенням Господарського суду Київської області від 12.03.2020 (суддя Бабкіна В. М.) позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "НВК "Техімпекс" на користь ДП ДГЗІФ "Укрінмаш" 692304,55 доларів США попередньої оплати. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Рішення мотивоване посиланням на положення статей 16, 509, 526, 530, 598, 610, 612, 629, 1011- 1014, 1020, 1022, 1212 ЦК України, статей 20, 193, 202 ГК України, статей 1, 17, 21 Закону України "Про державний контроль за міжнародними передачами товарів військового призначення та подвійного використання", пунктів 3, 11 Порядку здійснення державного контролю за міжнародними передачами товарів військового призначення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.11.2003 № 1807 (далі - Порядок № 1807), статей 73, 74, 76- 79, 86 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), застосовуючи які суд першої інстанції дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог, оскільки внаслідок невиконання Товариством зобов`язання за договором комісії № 5/29-Д і закінчення строку його дії 31.12.2017 спірна сума попередньої оплати підлягає поверненню відповідачем у зв`язку з відсутністю підстав для її подальшого утримання.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 13.07.2020 рішення Господарського суду Київської області від 12.03.2020 скасовано у частині задоволення вимоги про стягнення 692304,55 доларів США попередньої оплати і прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині відмовлено. В решті рішення залишено без змін.
Постанова мотивована посиланням на положення статей 509, 530, 598, 599, 631 ЦК України, статті 202 ГК України, статей 1, 17 Закону України "Про державний контроль за міжнародними передачами товарів військового призначення та подвійного використання", статті 20 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність", пунктів 3, 11 Порядку № 1807, статей 269, 275 ГПК України, з урахуванням яких апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на те, що: 1) закон не передбачає закінчення строку дії договору як підстави для припинення зобов`язання, яке залишилося невиконаним, і після припинення дії договору невиконані стороною зобов`язання залишаються чинними для такої сторони-боржника, тобто необхідної умови для застосування положень статті 1212 ЦК України (відпадання достатньої правової підстави) не відбулося, а тому помилковим є висновок місцевого господарського суду про наявність правових підстав для повернення перерахованих позивачем відповідачу грошових коштів попередньої оплати як безпідставно утримуваних; 2) позивач не довів факту повного невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором комісії № 5/29-Д, натомість Фірма не заперечує обставин виконання Товариством належним чином зобов`язання з виготовлення продукції, а неможливість її поставки на експорт зумовлена насамперед відсутністю відповідного дозволу чи висновку Державної служби експортного контролю України (далі - Держекспортконтролю, ДСЕК України), обов`язок вжиття всіх необхідних заходів щодо оформлення якого покладено на Комісіонера згідно з пунктом 4.1.6 договору комісії № 5/29-Д; 3) оскільки заяву ДП ДГЗІФ "Укрінмаш" від 04.08.2016 № 100 про отримання дозволу на експорт запасних частин залишено без розгляду та лише 11.11.2016        (тобто за 6 днів до спливу строку передачі відповідачем товару - 17.11.2016) Підприємство повторно звернулося до Держекспортконтролю із заявою № 130-1 щодо отримання дозволу на експорт запасних частин для танків Т-55 і Т-72 відповідно до контракту    № 5/22-К, то якби позивач своєчасно розпочав процедуру отримання дозволу та завчасно до виготовлення відповідачем продукції отримав відмову у його наданні, Комітентом не було би витрачено коштів попередньої оплати на виготовлення продукції та внаслідок цього не було би понесено збитків.
Не погоджуючись з постановою апеляційної інстанції, ДП ДГЗІФ "Укрінмаш" звернулося з касаційною скаргою, у якій просить зазначену постанову скасувати повністю, а рішення місцевого суду залишити без змін.
08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-IX "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ".
Пунктом 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Оскільки зазначену касаційну скаргу подано 07.08.2020, тобто після набуття чинності Законом України від 15.01.2020 № 460-IX, розгляд цієї скарги має здійснюватися з урахуванням положень ГПК України у редакції від 08.02.2020 (далі - у редакції, чинній з 08.02.2020).
Ухвалою Верховного Суду від 31.08.2020 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ДП ДГЗІФ "Укрінмаш" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.07.2020 у справі № 911/2899/19 і призначено розгляд цієї справи у судовому засіданні на 22.09.2020 о 16:15.
Зазначена ухвала мотивована тим, що скаржник обґрунтував наявність підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020), і таке обґрунтування полягає у відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права (статей 598, 599, 631 ЦК України) у правовідносинах, що виникають на підставі статей 1, 12, 15, 19 Закону України ?Про державний контроль за міжнародними передачами товарів військового призначення та подвійного використання?, статті 607 ЦК України, пункту 14 Порядку № 1807.
Згідно з імперативними положеннями частини 1 статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Дослідивши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі № 911/2889/19 з огляду на таке.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.
Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.
Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.
При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення  Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").
У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.
Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (схожий висновок викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).
Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом.
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
Водночас, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. 
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №    696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19).
Відповідно до положень частини 1 статті 598, статті 599, частин 1, 4 статті 631 ЦК України, на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування яких у подібних правовідносинах посилається скаржник в обґрунтування підстави касаційного оскарження, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
При цьому скаржник зазначає, що спірні правовідносини виникли на підставі статей 1, 12, 15, 19 Закону України ?Про державний контроль за міжнародними передачами товарів військового призначення та подвійного використання?, статті 607 ЦК України, пункту 14 Порядку № 1807.
Зокрема, згідно з частиною 1 статті 12 Закону України ?Про державний контроль за міжнародними передачами товарів військового призначення та подвійного використання? (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) суб`єкти господарювання України, які мають намір здійснювати міжнародні передачі товарів, у тому числі проводити посередницьку (брокерську) діяльність, пов`язану з міжнародними передачами товарів військового призначення, попередньо реєструються як суб`єкти здійснення міжнародних передач товарів центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного експортного контролю. З цією метою зазначені суб`єкти подають відомості та документи, необхідні для проведення попередньої експертизи товарів, до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного експортного контролю. За підсумками експертизи центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного експортного контролю, ідентифікує товари, визначає умови здійснення їх міжнародних передач до конкретних держав, залежно від категорії товарів, видів міжнародних передач таких товарів тощо, та видає зазначеним суб`єктам посвідчення про їх реєстрацію як суб`єктів здійснення міжнародних передач товарів разом з відповідними роз`ясненнями про особливості здійснення таких передач.
Відповідно до частини 2 статті 15 Закону України ?Про державний контроль за міжнародними передачами товарів військового призначення та подвійного використання? (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) разовий дозвіл чи висновок надається суб`єкту здійснення міжнародних передач товарів для проведення переговорів, пов`язаних з укладанням конкретних зовнішньоекономічних договорів (контрактів) на здійснення міжнародних передач товарів, або для здійснення конкретних передач товарів згідно із зазначеними договорами (контрактами) і є дійсним протягом установленого строку, але не більш як протягом одного року. Цей строк може бути продовжено центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного експортного контролю, на підставі обґрунтованого звернення суб`єкта здійснення міжнародних передач товарів, але не більш як на строк дії зовнішньоекономічного договору (контракту).
Частиною 2 статті 19 Закону України ?Про державний контроль за міжнародними передачами товарів військового призначення та подвійного використання? (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що суб`єкт здійснення міжнародних передач товарів зобов`язаний надати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного експортного контролю, повну та достовірну інформацію про відоме йому кінцеве використання товарів, міжнародну передачу яких планується здійснити, а також оригінали документів про гарантії, які підтверджують використання товарів виключно в заявлених ним або іншим кінцевим споживачем цілях.
Відповідно до статті 607 ЦК України зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.
Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що оскаржувану постанову ухвалено судом апеляційної інстанції за умов відсутності висновку щодо застосування норм права (статей 598, 599, 631 ЦК України) у подібних правовідносинах, які, на думку Підприємства, виникають на підставі статей 1, 12, 15, 19 Закону України ?Про державний контроль за міжнародними передачами товарів військового призначення та подвійного використання?, статті 607 ЦК України, пункту 14 Порядку № 1807, з огляду на таке. 
Так, у постанові Верховного Суду від  22.01.2019 у справі № 904/889/18 висловлено правову позицію про те, що за загальним правилом зобов`язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (стаття 598 ЦК України, стаття 202 ГК України). Перелік цих підстав наведено у статтях 599- 601, 604- 609 ЦК України. Системний аналіз зазначених норм дає змогу дійти висновку, що закон не передбачає такої підстави для припинення зобов`язання, яке лишилося невиконаним, як закінчення строку дії договору. Окрім того, згідно з частиною 4 статті 631 ЦК України закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Отже, сам факт закінчення строку дії двостороннього правочину, виконання якого здійснено тільки однією стороною, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін цього правочину та не звільняє другу сторону такого правочину від відповідальності за невиконання нею свого обов`язку.
Схожий за змістом правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 28.05.2019 у справі № 922/1992/18 та від 04.05.2018 у справі № 927/333/17 зі спорів, що виникли з подібних правовідносин.
Зміст оскаржуваної постанови переконливо свідчить про те, що, застосовуючи норми статей 598, 599, 631 ЦК України та відмовляючи у задоволенні позовних вимог про повернення попередньої оплати, апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки закон не передбачає закінчення строку дії договору як підстави для припинення зобов`язання, яке залишилося невиконаним, і після припинення дії договору невиконані стороною зобов`язання залишаються чинними для такої сторони-боржника, то необхідної умови для застосування положень статті 1212 ЦК України (відпадання достатньої правової підстави) немає, а тому помилковим є висновок місцевого господарського суду про наявність правових підстав для повернення перерахованих позивачем грошових коштів попередньої оплати як безпідставно утримуваних відповідачем.
При цьому касаційна інстанція зауважує, що як положення Глави 50 ЦК України, якими регулюються підстави припинення зобов`язання, так і норми Закону України ?Про державний контроль за міжнародними передачами товарів військового призначення та подвійного використання? (у співвідношенні зі статтями 598, 599, 631 ЦК України) не передбачають особливостей чи якогось окремого правового регулювання відносин припинення зобов`язань, які виникають із зовнішньоекономічних договорів поставки (міжнародної передачі) товарів військового призначення та подвійного використання, що наразі виключає підстави для відступу від висновку Верховного Суду щодо застосування статей 598, 599, 631 ЦК України у правовідносинах купівлі-продажу (поставки) будь-якого товару (в тому числі продукції військового призначення та подвійного використання), викладеного у постановах від 28.05.2019 у справі № 922/1992/18, від 22.01.2019 у справі № 904/889/18 та від 04.05.2018 у справі № 927/333/17. 
Разом з тим колегія суддів не бере до уваги передчасні твердження скаржника про виникнення спірних правовідносин на підставі статті 607 ЦК України, позаяк з позовної заяви та інших матеріалів справи вбачається, що Підприємство не обґрунтовувало заявлені позовні вимоги такою підставою припинення зобов`язання як неможливість його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає, відтак і суди попередніх інстанцій правомірно вирішували спір у межах заявлених предмета та підстав позову, що виключає розгляд по суті доводів скаржника з цього приводу, оскільки відповідно до імперативних положень частини 3 статті 300 ГПК України у суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.
Отже, суд апеляційної інстанції фактично переглянув рішення місцевого господарського суду відповідно до висновку щодо застосування норм права (статей 598, 599, 631 ЦК України) у подібних правовідносинах поставки, викладеного у постановах Верховного Суду від 28.05.2019 у справі № 922/1992/18, від 22.01.2019 у справі № 904/889/18 та від 04.05.2018 у справі № 927/333/17, що у розумінні пункту 4 частини 1 статті 296 ГПК України є достатньою підставою для закриття касаційного провадження у справі № 911/2899/19.
Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, а будь-які інші підстави касаційного оскарження позивачем не зазначалися та не обґрунтовувалися у поданій касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ДП ДГЗІФ "Укрінмаш" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.07.2020 у справі № 911/2899/19.
Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - "Державної госпрозрахункової зовнішньоторговельної та інвестиційної фірми "Укрінмаш" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.07.2020 у справі №    911/2899/19 закрити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          Ю. Я. Чумак

Судді                                                                                                     Н. О. Багай

                                                                                                     К. М. Пільков