ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2020 року	 	Справа № 308/4210/20 пров. № А/857/8195/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача – Качмара В.Я.,
суддів – Курильця А.Р., Мікули О.І.,
при секретарі судового засідання – Пильо І.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 квітня 2020 року (суддя Крегул М.М., м.Ужгород) у справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , з нею у супроводі її неповнолітні діти ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України,
ВСТАНОВИВ:
30.04.2020 Військова частина НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – в/ч НОМЕР_1 , ЗРУ, ДПС відповідно) звернулася до суду із позовом до громадян Ісламської Республіки Афганістан (далі – ІРА) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з нею у супроводі її неповнолітні діти ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про затримання з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 квітня 2020 року позов задоволено. Затримано громадянина ІРА ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з нею у супроводі її неповнолітні діти ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України, на строк достатній для виконання судового рішення, але який не може перевищувати шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання. 
Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив представник відповідача громадянки ОСОБА_5 (далі – Громадянка) - адвокат Гримут Д.Ю., який із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішенняпро відмову у задоволенні позову в повному обсязі.
В доводах апеляційної скарги вказує,що судовий розгляд справи всупереч вимогам закону проводився у відсутності відповідача; без залучення у встановленому порядку перекладача; суд не встановив фактичних обставин справи, а також не з`ясував причин з яких відповідач опинилася в Україні; відповідач протиправно здійснив незаконне затримання та огляд речей, відповідні протоколи не були доведені до відома апелянта; позивач не вжив належних заходів стосовно вирішення питання ідентифікації та видворення відповідача.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. 
Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС) у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, в супроводі своїх неповнолітніх дітей, порушила вимоги законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, намагалася незаконно перетнути державний кордон України та у скаржника відсутні документи, що дають право на перетин державного кордону України.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Громадянка, ІНФОРМАЦІЯ_2 , з нею у супроводі її неповнолітні діти, 01.01.2005,  01.01.2004, 01.01.2003 років народження відповідно, о 18/30 год 28.04.2020 були виявлені та затримані прикордонним нарядом «Прикордонний патруль» у складі групи осіб при спробі незаконного перетинання державного кордону із України в Словацьку республіку на напрямку 247 прикордонного знаку в 30 м до лінії державного кордону на ділянці відповідальності відділу інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » ВПС «Ужгород».
Документи що посвідчують особу та підтверджують законність перебування їх на території України у них відсутні.
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, зокрема, копією протоколу про адміністративне затримання від 28.04.2020; копією протоколу особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 29.04.2020; довідкою від 30.04.2020 №21/36 (а.с.5-7).
Рішенням начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 (далі – Прикордонний загін) Цапюк Р. від 30.04.2020 було вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни Громадянику, ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі – Рішення; а.с.4).
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі – Закон).
Статтею 30 Закону визначено випадки коли іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворені за межі України.
Зокрема, передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.
Статтею 26 вказаного Закону визначено питання примусового повернення іноземців та осіб без громадянства.
Так, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Тобто, примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове видворення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.
При цьому, обов`язковим є попереднє прийняття вказаними органами рішення про примусове повернення.
Згідно із пунктом першим частини першої статті 289 КАС за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, органом охорони державного кордону подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цього органу (підрозділу) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України.
Як вбачається із матеріалів справи, вимоги вищенаведеного закону в даному випадку дотримані, рішення про примусове повернення відповідача прийнято, також наявні обґрунтовані підставі вважати, що відповідач може ухилятися від виконання рішення про примусове повернення з території України, зокрема, це відсутність документів, які б посвідчували його особу, та коштів на придбання проїзного документа, що унеможливило самостійно залишити територію України.
Суд апеляційної інстанції враховує, що Рішенням було вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни Громадянку. Жодних заперечень щодо змісту Рішення чи заяв про його оскарження матеріали справи не містять.
Крім того, матеріалами справи також підтверджується, що позовні вимоги В/ч НОМЕР_1 були доведені до відома відповідача та її неповнолітніх дітей на зрозумілій їм мові. У зв`язку карантинними заходами пов`язаними з епідемією корона вірусу вказані особи просили позовну заяву розглядати без їх участі (а.с.10-11).
У матеріалах справи відсутні будь-які документи, що підтверджують особу апелянта, та її неповнолітніх дітей, відомості про родичів, які б могли надати допомогу у поверненні до країни походження.
Разом з тим, документи що надійшли на адресу суду від представника відповідача щодо подачі останнім заяви до органів Державної міграційної служби України (далі – ДМС) щодо подання заяви про визнання біженцем або особи, яка потребує додаткового захисту підтверджує той факт, що Громадянка особисто до відповідних органів із зазначеною заявою не зверталася. 
Також, як видно із долучених до відзиву позивача документів Прикордонним загоном вчинялися заходи щодо встановлення особи відповідача, зокрема направлялися запити у консульські установи ІРА в Україні про повідомлення затриманих осіб та місце їх перебування з метою організації консульського відвідування.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Таким чином, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, з огляду на наявність обґрунтованих підстав вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання Рішення через відсутність документів, що посвідчують особу та підтверджують законність перебування на території України, а також коштів, необхідних для добровільного залишення території України, що об`єктивно цьому перешкоджає.
Підстави, які б стали перешкодою для видворення відповідача за межі території України, зазначені у статті 31 Закону відсутні.
Відповідно до статей 9, 29 Загальної декларації прав людини (1948 року) та ст. 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (1966 року) ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.
У статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950, ратифікованою Верховною Радою України 11 вересня 1997 року, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.
Відтак, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідач не має законних підстав для перебування на території України та існує ризик перешкоджання видворенню за межі території України, оскільки в останнього відсутні документи, що дають право на виїзд з України.
Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених вище правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанцій, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 271, 272, 289, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу громадянина громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 квітня 2020 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач	 	В. Я. Качмар 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	О. І. Мікула  	
Повне судове рішення складено 30 липня 2020 року.