Постанова
Іменем України

16 вересня 2020року
м. Київ
 
справа № 203/963/18
провадження № 61-18433св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Кузнєцова В. О.,
суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А.,                Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіна Ліана Леонідівна, ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду         м. Дніпропетровська від 22 лютого 2019 року у складі судді Токар Н. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 серпня 2019 року у складі колегії суддів Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Макарова М. О.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу (далі - ДМНО) Вдовіна Л. Л., ОСОБА_3 , про визнання договору купівлі-продажу домоволодіння недійсним.
В обгрунтування позову посилалася на те, що з 25 квітня 1987 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 . Під час шлюбу вони придбали житловий будинок АДРЕСА_1 , житловою площею 33,4 кв. м, розташований на земельній ділянці площею 270 кв. м.
З 2001 року вони з чоловіком проживають окремо через те, що той зловживав спиртними напоями, вів антисоціальний спосіб життя. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік позивача помер, про що їй стало відомо лише                   15 липня 2014 року.
На початку 2018 року син позивача, ОСОБА_3 , повідомив її про те, що в їхньому будинку АДРЕСА_1 проживають сторонні люди. 
12 березня 2018 року їй стало відомо, що її чоловік ОСОБА_4 , за договором купівлі-продажу від 30 березня 2012 року продав спірний будинок ОСОБА_2 , однак позивач не давала своєї письмової згоди на цей правочин. 
Таким чином, просила визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
РішеннямКрасногвардійського районного суду м. Дніпропетровська                                  від 22 лютого 2019 рокуу задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що належними доказами у справі установлено, що спірний будинок був спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набутий  ОСОБА_4 та ОСОБА_1 під час  шлюбу, письмової згоди на відчуження ОСОБА_4 домоволодіння ОСОБА_1 не надала. Однак, відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду, оскільки на підставі пояснень сторін, свідків, вивчених та досліджених письмових матеріалів справи суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 дізналася про продаж будинку у березні 2012 року, а із зазначеним позовом до суду звернулася лише у березні 2018 року, тобто зі спливом 6 років.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення; рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого                      2019 року - залишено без змін. 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про те, що будинок АДРЕСА_1 був спільною сумісною власністю подружжя, так як набутий ними під час шлюбу, і письмової згоди на відчуження ОСОБА_4 домоволодіння позивач не надавала є обгрунтованими. Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки з моменту смерті                        ОСОБА_4 у 2014 році позивач 4 роки не цікавилася своїм майном. Суд визнав необгрунтованим посилання позивача на те, що вона не знала про порушення свого цивільного права і з цієї причини не звернулася за його захистом до суду, оскільки вона повинна довести той факт, що не могла дізнатися про порушення свого права.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2019 року до Верховного Суду,                            представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли безпідставних висновків про відмову у задоволенні позову, оскільки будинок є спільною сумісною власності позивача і її чоловіка, згоди на відчуження майна вона не надавала. Посилання суду на покази свідків щодо обізнаності позивача про продаж будинку є неприпустимими, оскільки свідки не змогли надати чітку відповідь на запитання про присутність ОСОБА_1 під час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу будинку. Вказує на те, що строк позовної давності позивачем не пропущено, оскільки про порушення свого права ОСОБА_1 дізналася у 2018 році, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав… від 19 березня 2018 року. Вказувала, що оригінал правовстановлюючих документів на спірний будинок та домова книга знаходилися у неї, тому позивач вважала себе захищею від будь-яких проблем, пов`язаних з будинком. 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У грудні 2019 року  ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, у якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 , оскаржувані судові рішення залишити без змін, оскільки доводи заявника у касаційній скарзі зводяться до переоцінки доказів у справі та побудовані на власних припущеннях.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 14 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.
Указана справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2020 року справу № 203/963/18 призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Установлено, що 25 квітня 1987 року позивач зареєструвала шлюб з                    ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб.
Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження.
11 вересня 1997 року ОСОБА_4 , на виконання біржевої угоди за № 685-Н, уклав з ОСОБА_6 договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці                                     площею 270 кв. м.
Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав, за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на цей будинок.
Відповідно до відомостей домової книги реєстрації громадян за адресою:                          АДРЕСА_1 , за вказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_4 , 1961 року народження, ОСОБА_1 , 1969 року народження, ОСОБА_3 , 1989 року народження. 
Відповідно до договору купівлі-продажу від 30 вересня 2012 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу житлового будинку з прилеглими до нього будівлями та спорудами: А - 1 - житловий будинок, житловою площею 33.4 кв. м, Б - літня кухня, В - гараж, Г - вбиральня, № 1,2 - огорожа, № 3 - водоколонка, І - мощення, розташований на земельній ділянці площею 270 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до пояснень приватного нотаріуса Вдовіної Л. Л., вона перевірила документи та факти на підставі яких було посвідчено договір купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 270 кв. метри та було встановлено, що під час посвідчення договору ОСОБА_4 була подана заява, що на момент придбання ним та реєстрацію на його ім`я права власності на домоволодіння, у зареєстрованому шлюбі, фактичних шлюбних відносинах з будь-ким не перебував. Також це підтверджено даними його паспорта де в графі «сімейний стан» є відмітка про реєстрацію та розірвання шлюбу.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек. Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна ОСОБА_2 є власником нерухомого майна за адресою:                    АДРЕСА_1 .
Як вбачається з відповіді Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, відповідно до даних картотеки з питань реєстрації місця проживання осіб, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_7 ,               1987 року народження, ОСОБА_8 , 1986 року народження,                    ОСОБА_9 , 2012 року народження.
На час продажу ОСОБА_4 домоволодіння АДРЕСА_1 , останній перебував у шлюбі з ОСОБА_1 , так як відповідно до відповіді Чечелівського районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 19 жовтня 2018 року № 3371/14.6-11 відсутня відмітка про розірвання шлюбу в актовому записі про шлюб ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .
Відмітка про розірвання шлюбу у паспорті ОСОБА_4 , а також відомості Новокодацького районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 02 листопада 2018 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 не прийняті судами як належні докази, оскільки містять протиріччя, стосовно найменування органу, який здійснив реєстрацію розірвання шлюбу, дату розірвання шлюбу, номера актового запису про розірвання шлюбу. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, про що Відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції 07 квітня 2014 року зроблено актовий запис № 2578.
Про смерть чоловіка позивачу стало відомо 15 липня 2014 року від співробітників Кіровського РВ ДМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області, під час проведення слідчих дій при пред`явленні фотознімків трупа для впізнання. 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
Суди першої та апеляційної інстанції дійшли висновків про те, що будинок АДРЕСА_1  є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 .
 
Суд касаційної інстанції погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.
 
Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
 
Аналогічне положення міститься і в статті 368 Цивільного кодексу України                   (далі - ЦК України).
 
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
 
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
 
Установлено, що будинок АДРЕСА_1 придбаний ОСОБА_4 у 1997 році, тобто під час перебування його у шлюбі з                ОСОБА_1 , тому обгрунтованими є висновки судів попередніх інстанцій про те, що таке майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, незалежно від того, що воно було оформлене лише на ім`я ОСОБА_4 . 
 
За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
 
Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
 
Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369,  статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.
 
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження                            № 14-325цс18).
 
Враховуючи, що позивач при укладенні оспорюваних договорів не надавала своєї згоди на відчуження спірного майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, як того вимагає частина третя статті 65 СК України, оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 205, 215 ЦК України.
При розгляді спорів про відчуження одним із подружжя спільного майна без згоди іншого з подружжя слід передусім визначитись з об`єктом, тобто з тим, що відчужується. Предмет правочину є іншою правовою категорією, а саме - об`єктом, а не його частиною. Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки - лише за її наявності (після зміни правового режиму спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову). В такому разі співвласник вправі самостійно розпорядитися своєю часткою, але з додержанням вимог статті 362 ЦК України про переважне право купівлі частки (якщо відчуження частки відбувається на підставі договору                              купівлі-продажу). Якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, відтак передати у власність можна лише об`єкт в цілому. Договір купівлі-продажу спільного сумісного майна подружжя, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним в цілому. 
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду.
 
Суд касаційної інстанції погоджується з такими висновками з огляду на таке.
 
Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.
Застосовуючи наслідки пропуску строку позовної давності, суд першої інстанції виходив з того, що позивач дізналася про порушення свого права у 2012 року, про що свідчать пояснень сторін, свідків, вивчені та досліджені письмові матеріали справи, однак з позовом звернулася лише у березні 2018 року, тобто  через 6 років. Факти, через які позивач не знала про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернулася за його захистом до суду, останньою в судовому засіданні не доведено.   
У касаційній скарзі позивач посилається на те, що суд дійшов помилкового висновку про пропуск нею строку позовної давності, оскільки про порушення свого права ОСОБА_1 дізналася у 2018 році, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав від 19 березня 2018 року. Вказувала, що оригінал правовстановлюючих документів на спірний будинок та домова книга знаходилися у неї, тому позивач вважала себе захищею від будь-яких проблем, пов`язаних з будинком. 
Слід зазначити, що протягом чотирьох років з моменту смерті іншого співвласника будинку позивач не цікавилася своїм майном. Посилання позивача на те, що вона не знала про порушення свого цивільного права і з цієї причини не звернулася за його захистом до суду є недостатнім, вона повинна довести той факт, що не могла дізнатися про порушення свого права. 
Посилання на те, що оригінали правовстановлюючих документів на будинок зберігалися у неї, суд відхиляє, оскільки вказане на правильність вирішення справи не впливає.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
Установлено, що відповідач скористався своїм правом та звернувся із заявою про застосування позовної давності у вказаній справі. 
Однак, позивач звертаючись до суду з позовом через чотири роки з моменту смерті свого чоловіка, не довела поважність причин пропуску строку позовної давності та факт своєї необізнаності щодо набуття відповідачем права власності на будинок, а тому обґрунтованими є висновки судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовувимог у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності. 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі переоцінювати докази.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для їх скасування.
Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ: 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська                                   від 22 лютого 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду                             від 06 серпня 2019 рокузалишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     В. О. Кузнєцов

Судді:                                                                                                 В. С. Жданова

                                                                                                            В. М. Ігнатенко

                                                                                                            В. А. Стрільчук

                                                                                                            М. Ю. Тітов