ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2020 р. 	Справа № 520/3236/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Любчич Л.В. ,  Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.04.2020 року (ухвалене суддею Біленським О.О.) по справі № 520/3236/2020
за позовом                ОСОБА_1  
до               Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області                       
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області з позовом, в якому просив: визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо призначення ОСОБА_1 пенсії за віком у 2019 році, з урахуванням показника середньої заробітної плати за 2014, 2015 та 2016 роки; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії за віком у розмірі, з урахуванням середнього показника з 2016-2018 рік, з яких сплачені соціальні внески; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити та виплати ОСОБА_1 грошову допомогу в розмірі 10 (десяти), призначених пенсій при виході на пенсію як працівнику освіти.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15.04.2020 р. адміністративний позов задоволено частково, а саме: визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо призначення ОСОБА_1 пенсії за віком у 2019 році, з урахуванням показника середньої заробітної плати за 2014, 2015 та 2016 роки; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії за віком у розмірі, з урахуванням середнього показника з 2016-2018 рік, з яких сплачені соціальні внески; в іншій частині позовних вимог  відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої    інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 15.04.2020 р. в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що не отримував будь-якого виду пенсії, а тому вважає незаконною відмову суду першої інстанції в задоволенні його позовної вимоги про призначення та виплату йому відповідачем грошової допомоги відповідно до п. 7-1  розділу Прикінцевих положень Закону № 1058-IV, а тому відмову в задоволенні його заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідач надав до суду апеляційної інстанції  письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив  апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції  залишити без змін.
Позивачем надано до суду відповідь на відзив на апеляційну скаргу, до якого надано попередній договір про надання правової допомоги адвокатом від 16.07.2019 р.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд  апеляційної  інстанції  розглядає справу  в порядку письмового провадження за наявними  у справі матеріалами.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судовим розглядом встановлено, що за особистою заявою від 10.10.2007 р. позивачу призначено пенсію за вислугу років відповідно до протоколу від 19.10.2007 р. № 300627. 
З 10.10.2007 р. по 16.10.2007 р. ОСОБА_1 перебував на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова та отримував пенсію за вислугу років, відповідно до п.“е”-“ж” ст. 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення”. 
24.10.2007 р. позивачем подано до органу Пенсійного фонду заяву, в якій позивач просив призупинити виплату пенсії, у зв`язку з працевлаштуванням. На підставі вказаної заяви розпорядженням від 24.10.2007 р. особовий рахунок позивача закрито, виплату пенсії припинено, у зв`язку з працевлаштуванням, з 16.10.2007 р.
03.05.2019 р. позивач звернувся до Чугуївського відділу обслуговування громадян Сервісний центр Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області з заявою про призначення пенсії за віком, в якій повідомив, що раніше йому пенсія не призначалася.
Рішенням відділу з питань призначення та перерахунків пенсій № 14 управління застосування пенсійного законодавства головного управління Пенсійного Фонду України в Харківській області № 963230157717 від 05.09.2019 р. позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком, оскільки йому з 10.10.2007 р. вже призначено пенсію за вислугу років відповідно до пункту “е” статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення”. У вказаному рішенні зазначено, що виплата цієї пенсії ОСОБА_1 не здійснюється з 16.10.2007 р. у зв`язку з працевлаштуванням на роботу за посадою, яка дає право на пенсію за вислугу років, на якій він працює по теперішній час. Відповідно до статті 10 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, особі, яка має одночасно право на різні види пенсії, за різними законами, а також на щомісячне довічне грошове утримання, що виплачується замість пенсії, призначається одна пенсія або щомісячне довічне грошове утримання за її вибором. Відповідно до ч. 3 ст. 45 Закону переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду. З огляду на викладене, вирішено вважати за можливе здійснити переведення ОСОБА_1 з пенсії за вислугу років на пенсію за віком з 03.05.2019 р.
Згідно копії розпорядження №300627 від 28.08.2019 р., позивача з 03.05.2019 р. переведено на пенсію за віком.
Також судом встановлено та не заперечувалось сторонами у справі, що відповідачем при нарахуванні пенсії позивачу застосовано показник середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях України за 2014, 2015, та 2016 роки, в розмірі 4404,55 грн.
Крім того, відповідачем відмовлено позивачу у виплаті грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення у відповідності до положень п.7-1 Розділу XV “Прикінцеві положення” Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Не погодившись з вказаною позицією відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Відмовляючи в частині задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача відсутнє право на отримання грошової допомоги в розмірі 10 (десяти) призначених пенсій при виході на пенсію як працівнику освіти, та як наслідок відсутня підстава для задоволення адміністративного позову в цій частині. А також  з наданих позивачем документів не вбачається факту того, що ним були понесені витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості й в інших випадках, передбачених законом (стаття 46 Конституції України).
Щодо права позивача на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій згідно пункту 7-1 розділу Прикінцевих положень Закону №1058-IV, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до пункту 7-1 розділу Прикінцевих положень Закону №1058-IV, особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону №1788-XII, і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення. Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 5 Порядку обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 №1191, грошова допомога надається особам, яким починаючи з 01.10.2011 р. призначається пенсія за віком відповідно до Закону № 1058-IV та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону № 1788-XII, і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.
За змістом наведених норм законодавства право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов`язується з: 1) наявністю у неї необхідного спеціального страхового стажу (від 25 до 30 років) роботи на певних визначених законодавством посадах; 2) виходом на пенсію саме з цих посад в закладах та установах державної та комунальної форми власності; 3) неотриманням такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону № 1058-IV будь-якого іншого виду пенсії.
Умовою наявності права на отримання вказаної грошової допомоги є не відсутність факту отримання особою будь-якого іншого виду пенсії на момент виходу на пенсію за віком, а відсутність такого факту до моменту виходу на цю пенсію, тобто в будь-який момент до досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону. Законодавство не ставить право особи на отримання такої допомоги в залежність від розміру або тривалості отримання нею пенсії та часу її призначення, якщо такі обставини мали місце до виходу на пенсію за віком.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що отримання вказаної грошової допомоги визначено законодавцем як заохочувальний захід щодо осіб, які, отримавши право на призначення пенсії, виявили бажання працювати та одержувати пенсію з більш пізнього віку, тобто фактично відтермінували реалізацію права виходу на пенсію.
Судовим розглядом встановлено, що за заявою позивача йому з 10.10.2007 р. призначалася пенсія за вислугу років, виплата якої припинена 16.10.2007 р., у зв`язку із його працевлаштуванням за спеціальністю.
Тобто, до призначення позивачу пенсії за віком він п`ять днів отримував пенсію за вислугу років, що позбавляє його права на отримання грошової допомоги на підставі пункту 7-1 розділу Прикінцевих положень Закону № 1058-IV.
Таким чином, суд першої інстанції, відмовивши у задоволенні позову в цій частині, дійшов правильного висновку та допустив правильне застосування норм матеріального права.
Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права викладений у постановах Верховного Суду від 22.02.2018 р. у справі № 310/3774/17, від 27.11.2018 р. у справі № 328/1619/17 (2-а/328/80/17) та від 11.07.2019 р. у справі № 350/294/16-а, від 02.03.2020 р. у справі № 175/4084/16-а.
Таким чином, суд апеляціної інстанції, відповідно до вимог ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, залишає рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.04.2020 р. в цій частині без змін.
Щодо доводів апеляційної скарги з приводу витрат на правничу допомогу, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
Згідно із ч. 2 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (п. 1 ч. 3 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
 Відповідно до ч. 6  ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.  7 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).  
Вирішуючи питання щодо співмірності відшкодування на користь позивача в суді першої інстанції витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 5100 гривень, суд апеляційної інстанції виходить з того, що відповідно до ч. 5 ст. 134  Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно із ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30.
Під час розгляду справи у суді першої інстанції, відповідачем подано відзив на заяву позивача  про ухвалення додаткового рішення, в якому просив  відмовити в задоволенні вказаної заяви, оскільки послуги, вказані в акті про надання послуг не підтверджені відповідними доказами. 
Судовим розглядом встановлено, що між позивачем та адвокатом Самойленко Л.В. укладено  договір про надання правової допомоги адвокатом  від 03.03.2020 р., умовами якого передбачено, що  адвокат бере на себе зобов`язання надавати  клієнту необхідну  кваліфіковану допомогу у підготовці позовної заяви до Харківського окружного адміністративного суду  про визнання неправомірними дій Пенсійного фонду України та зобов`язання вчинення дій, сума гонорару 5100 грн. 
На підтвердження виконання умов цього Договору в суді першої інстанції позивачем  подано свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 550  від 10.01.1995 р., ордер  серії ХВ № 000139  від 03.03.2020  р., акт про надання послуг від 03.03.2020 р., в якому  вказані наступні послуги: попереднє  вивчення матеріалів, формування позиції та консультація – 2 год., опрацювання законодавчої бази, що регулює  спірні  відносини та вивчення  судової практики – 2 години;  ознайомлення  з матеріалами пенсійної справи клієнта – 1 годину;  написання заяв  та скарг до Чугуївського об`єднаного Пенсійного  фонду України в Харківській області – 4 години;   підготовка позовної заяви до Харківського окружного адміністративного  суду про  визнання протиправними дій та зобов`язання вчиняти певні дії – 10 год. 
Дослідивши поданий акт про надання послуг від 03.03.2020 р., судовим розглядом встановлено, що  в цьому акті, в порушення вимог  ч. 4 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України не деталізовано які саме консультації проводилась адвокатом, яка саме судова практика аналізувалася адвокатом, не деталізовано здійснені витрати, необхідні для надання правничої допомоги, а вказана лише загальна сума  вартості наданих юридичних послугта витрачений час.
Крім того, предметом позову в цій справі є оскарження дій Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо призначення позивачу пенсії за віком, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15.04.2020 р. позовні вимоги задоволені частково, вказана справа розглянута за правилами  спрощеного  позовного провадження  без повідомлення учасників справи  у письмовому провадженні, та є справою незначної складності.  
Із врахуванням вищевикладених обставин, оскільки у поданих документах не обґрунтовано заявлену адвокатом вартість послуг у сфері права в розмірі 5100 грн. із посиланням на первинні документи та цей розмір витрат на правничу допомогу не співмірний зі складністю справи, суд апеляційної інстанції вважає, що заява ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення щодо стягнення судових витрат під час розгляду справи підлягає частковому задоволенню та стягненню з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2550 грн.
Відповідно до п. 2 ч .1 ст. 315, п. 4 ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення, у разі неправильного застосування норм матеріального права.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає необхідним скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.04.2020 р. в частині відмови в задоволенні заяви  позивача про стягнення з відповідача судових витрат, пов`язаних з  правничою допомогою адвоката та прийняти постанову, якою вказану заяву ОСОБА_1 задовольнити частково, а саме: стягнути на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2250 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст. ст. 243, 272, 286, 308, 315, 317, 322, 325, 326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                  
                                                            ПОСТАНОВИВ:
                                        
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 15.04.2020 по справі № 520/3236/2020 - скасувати в частині відмови в задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області судових витрат, пов`язаних з  правничою допомогою адвоката.
Прийняти в цій частині постанову, якою позов задовольнити частково.
Стягнути на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2550 (дві тисячі п`ятсот п`ятдесят) грнивень за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (61022, м. Харків, пл. Свободи, 5, Держпром, 3 під., 2 пов., код ЄДРПОУ 14099344).
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.04.2020 р. залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та не може бути оскаржена у касаційному порядку  до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк 	
Судді	   	Л.В. Любчич    О.А. Спаскін