П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
19 серпня 2020  року                                                                                  м. Київ
                                                                                              Справа №362/1795/19
 
Резолютивна частина постанови оголошена 19 серпня 2020 року
Повний текст постанови складено 20 серпня 2020 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
                                   судді-доповідача   Стрижеуса А.М., 
                                   суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.
                                   секретаря: Довгополої А.В.

учасники справи:                 позивач          ОСОБА_1 
відповідач     ОСОБА_2 
                                   третя особи:   Гребінківська державна нотаріальна контора                                                                            Васильківського району Київської області,                                                                                ОСОБА_3 
 
Справа №362/179518/19	 	 	
№ апеляційного провадження:22-ц/824/7184/2020	 	 	
Головуючий у суді першої інстанції:Ковбель М.М.	 	
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.	 	
розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області, ухваленого у складі судді Ковбель М.М. 19 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Гребінківська державна нотаріальна контора Васильківського району Київської області, ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування,-
 
В С Т А Н О В И В:
         В березні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності на спадкове майно: житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, земельну ділянку площею 0,250 га, для індивідуального житлового будівництва та земельну ділянку площею 0,294 га для ведення особистого підсобного господарства, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що залишились після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 його батька ОСОБА_4 в порядку спадкування за заповітом від 29.12.2016 року.
            В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що його батьки ОСОБА_4 та ОСОБА_2 проживали в зареєстрованому шлюбі до смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_4 29.12.2016 року ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений секретарем виконкому Саливінківської сільської ради Васильківського району Київської області, згідно з яким житловий будинок, надвірні будівлі і споруди, земельну ділянку біля будинку по АДРЕСА_1 заповідав синові ОСОБА_1 , а земельну ділянку (пай) дочці ОСОБА_3 . Ним подано заяву про прийняття спадщини після смерті батька до Гребінківської державної нотаріальної контори, проте, крім нього, до нотаріальної контори звернулась ОСОБА_2 із заявою про отримання нею свідоцтва про право власності в спільному майні подружжя. Зазначає, що за період його проживання у спірному будинку починаючи з 2013 року ним були проведені ремонтні роботи в будинку, придбані будівельні матеріали за його власні кошти на суму 453 362,59 грн. Вважає порушеним його права на спадкове майно, а тому вимушений звернутись до суду із зазначеним позовом.
            Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.
            Не погоджуючись з рішенням суду, позивачем ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій він просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на те, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального права, судом не враховано докази, що наявні в матеріалах справи.
            В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Шумейко П.П. підтримали доводи апеляційної скарги.
            Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Яровенко В.М. та третя особа ОСОБА_3 проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.
            Третя особа Гребінківська державна нотаріальна контора Васильківського району Київської області в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином (а.с.184), а тому колегія суддів вважає можливим розглянути справу за її відсутності у відповідності до вимог ч. 2 ст.372 ЦПК України.
            Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
            Розглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
            Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , про що свідчить Свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Саливінківської сільської ради Васильківського району Київської області (а.с. 15).
            Відповідно до Довідки виконавчого комітету Саливінківської сільської ради №031 від 15.11.2018 року ОСОБА_4 проживав та був зареєстрований по АДРЕСА_1 з 1967 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 112).
            Після його смерті залишилося спадкове майно до складу якого входить належна йому частка у спільній сумісній власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , земельна ділянка для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,250 га, для ведення особистого підсобного господарства площею 0,294 га та земельний пай в ПАТ «Саливінківський цукровий завод».
            29.12.2016 року ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений секретарем виконкому Саливінківської сільської ради Васильківського району Київської області, згідно з яким житловий будинок, надвірні будівлі і споруди, земельну ділянку біля будинку по АДРЕСА_1 , заповідав синові ОСОБА_1 , а земельну ділянку (пай) дочці ОСОБА_3 (а.с. 14).
            ОСОБА_5 та ОСОБА_2 уклали шлюб 07.04.1970 року,про що свідчить свідоцтво про одруження серії НОМЕР_2 , виданого Саливінківським сіль ЗАГСом Васильківського району Київської області (а.с. 102).
            За період спільного життя у сторін народилося троє дітей: ІНФОРМАЦІЯ_3 - дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - дочка ОСОБА_7 та ІНФОРМАЦІЯ_5 - син ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвами про їх народження (а.с. 76, 77, 106).
            За період спільного життя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 за спільні сумісні кошти побудований житловий будинок з відповідними будівлями і спорудами в АДРЕСА_1 , що підтверджує свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок, видане 15.10.1990 Саливінківською сільською радою, на підставі рішення виконкому Васильківської міської ради народних депутатів №148 від 20.03.1990 року (а.с. 13).
            У відповідності до матеріалів спадкової справи №220/2018 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , своїми заявами до Гребінківської державної нотаріальної контори Зарецька Л.М., ОСОБА_2 та ОСОБА_1 прийняли спадщину після майна померлого ОСОБА_4 (а.с. 96, 103, 107).
            Відповідно до листа Гребінківської державної нотаріальної контори №249/01-16 від 23.02.2019 року, 27.03.2019 року повинні були видаватись Свідоцтва про право на спадщину за законом та за заповітом та свідоцтво про право власності у спільному майні подружжя до майна померлого ОСОБА_4 . Зупинено у зв`язку з пред`явленням позову до суду (а.с. 115).
            У відповідності до ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.
            Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
            Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).
            Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом.
            Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від, 30 травня 2008 року, «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. 
            Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
            Положення ст.ст. 1216, 1217, 1218, 1233, 1247, 1248, 1251 ЦК України зазначають, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування може здійснюватися за заповітом. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.
            У відповідності до ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
            Згідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.
            Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст.60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.
            Відповідно до положень ч. 3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
            Вимогами ч. 1 ст. 1241 ЦК України встановлено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).
            За своєю юридичною природою свобода розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту (свобода заповіту) є одним із основоположних принципів спадкового права, при цьому вона не є абсолютною. Кодексом визначено обмеження волі заповідача щодо права розпоряджатися власністю (обмеження принципу свободи заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обов`язкову частку у спадщині. Право на обов`язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка) (абзац перший частини першої статті 1241 Кодексу).
            Отже, принцип свободи розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту передбачає широкий обсяг правомочностей заповідача, згідно з якими він своїм волевиявленням може вплинути на зміст спадкових правовідносин. Однак застосування цього принципу обмежується законодавчо встановленою для окремої категорії спадкоємців гарантією, за якою, незалежно від змісту заповіту, особи, визначені в частині першій статті 1241 Кодексу, спадкують половину частки, яка належала б їм у разі спадкування за законом. Перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлений указаними положеннями Кодексу, є вичерпним і дає підстави віднести цих осіб до членів сім`ї чи найближчих родичів спадкодавця.
            Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах щодо спадкування» за згодою особи, яка має право на обов`язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини. Перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує.
            Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
            Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
            Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
            Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
            Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
            Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
            Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004р. під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так із умовлений загальним змістом, об`єктивний і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і Законом України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності.
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.
Висновки суду щодо наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону, судом надано належну оцінку всім наданим матеріалам справи.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.
Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст.268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2020  року  -  залишити без змін.
            Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
 
Суддя-доповідач:                                                     А.М. Стрижеус
 
Судді:                                                                         Л.Д. Поливач
 
                                                                                   О.І. Шкоріна