Ухвала
05 серпня 2020 року
м. Київ
 
справа № 591/876/19
провадження № 61-10682ск20
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В.,                   Сімоненко В.М.,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 10 березня 2020 року та постанову Сумського апеляційного суду від 15 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Оселя», ОСОБА_2 - уповноваженої особи співвласників будинку на АДРЕСА_1 , про захист прав споживача житлово-комунальних послуг,
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Оселя» (далі - ТОВ «Оселя»), ОСОБА_2 , про захист прав споживачів, та просив суд визнати недійсним договір від                      01 серпня 2018 року про надання послуг з управління багатоквартирним будинком на АДРЕСА_1 , укладений між ТОВ «Оселя» та співвласниками будинку в особі уповноваженої співвласниками будинку ОСОБА_2 ; зобов`язати ТОВ «Оселя» у місячний термін з дня набрання рішенням суду законної сили здійснити перерахування нарахованих йому платежів за послуги з управління (утримання) будинку, які він не отримував, із виключенням з його особового рахунку нарахованих ТОВ «Оселя» платежів за період з 01 листопада 2015 року до дня ухвалення судового рішення. Вирішити питання  про розподіл судових витрат.
Позов мотивовано ти тим, що 27 липня 2018 року з порушенням встановленого законодавством порядку проведено загальні збори співвласників будинку на  АДРЕСА_1 . Зазначені збори повинні проводитися ініціативною групою співвласників будинку у складі не менше 3-х осіб, а не відповідачем ТОВ «Оселя». Крім того, позивача не було повідомлено про порядок денний за 10 днів до проведення зборів. Співвласниця будинку та власниця квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_2 на зборах заявила про свою добровільну згоду стати уповноваженою особою співвласників будинку, проте вказану пропозицію не було затверджено зборами. ТОВ «Оселя» у незаконний спосіб було визначено управителем будинку, з яким без згоди інших співвласників ОСОБА_2 було підписано договір. Цей договір не відповідає чинному на той час Типовому договору з управління багатоквартирними будинками, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2018 року № 484. ТОВ «Оселя» необґрунтовано визначено тарифи та розмір винагороди управителю, чим порушено його права як споживача. Відповідачами відмовлено у наданні ОСОБА_1 документації стосовно укладеного договору між ТОВ «Оселя» та ОСОБА_2 , у зв`язку з чим він відмовився від отримання послуг. Послуги від ТОВ «Оселя» позивачем не отримуються, проте йому проводиться нарахування за оплату зазначених послуг. Позивач зазначає, що він не є співвласником будинку і дія Закону України № 417 VIII від 14 травня 2015 року на нього не розповсюджується.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 10 березня 2020 року  у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Сумського апеляційного суду від 15 червня 2020 року рішення Зарічного районного суду м. Суми від 10 березня 2020 року залишено без змін.
У липні 2020 року  ОСОБА_1  звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Зарічного районного суду м. Суми від 10 березня 2020 року та постанову Сумського апеляційного суду від 15 червня 2020 року.
Положенням пункту 9 частини третьої статті 2 ЦПК Українизакріплено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом.
Однак, таке право на касаційне оскарження не є абсолютним та безумовним, скаржник зобов`язаний обґрунтувати причини такого звернення, що дозволяють ініціювати проведення судового розгляду справи в третій раз.
Так, у положенні частини «с» статті 7 Рекомендацій № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, акцентується увага на тому, що скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини у справах Lavages Prestations Services v. France (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) та Brualla Gomez de la Torre v. Spain (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції. 
Право заявника на апеляційний перегляд справи було забезпечено.
Всі мотивування особи, яка подає касаційну скаргу, вже були предметом розгляду в судах двох інстанцій і не потребують додаткового перегляду.
Відповідно до пункту 5 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанцій, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розташована у розділі «Загальні положення» цього Кодексу, яка поширюється і на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною. 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
ОСОБА_1 посилається на те, що справа становить значний суспільний інтерес та виняткове значення для нього.
Рекомендація № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого                 1995 року рекомендує державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації, скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. 
Враховуючи предмет позову, складність справи, ціну позову, яка не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також те, що особою, яка подала касаційну скаргу, об`єктивно не підтверджено значний суспільний інтерес та виняткове значення справи, Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.
Підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для обов`язкового скасування судових рішень, що оскаржуються, у касаційній скарзі не зазначені.
Згідно із пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Враховуючи, що судові рішення, які оскаржуються, прийняті у малозначній справі, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, відсутні, тому у відкритті касаційного провадження у цій справі необхідно відмовити. 
Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 10 березня                     2020 року та постанову Сумського апеляційного суду від 15 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Оселя», ОСОБА_2 - уповноваженої особи співвласників будинку на АДРЕСА_1 , про захист прав споживача житлово-комунальних послуг. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                          С. Ю. Мартєв
 
Є. В. Петров
 
В. М. Сімоненко