ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
10 вересня  2020 року                                                                             
справа № 360/620/17
провадження № 51-176км20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:
головуюча                                                   ОСОБА_1 ,
судді:                                                             ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
 
секретар судового засідання                  ОСОБА_4 ,
учасники  судового провадження:
прокурор                                                     ОСОБА_5 ,
потерпіла                                                     ОСОБА_6 ,
засуджений                                                 ОСОБА_7 ,
захисник                                                       ОСОБА_8 ,
            
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу потерпілої   ОСОБА_6 на вирок Бородянського районного суду Київської області від 29 червня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016110120001429, стосовно
 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився та проживає в  АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119  Кримінального кодексу України (далі – КК України).
 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі потерпіла  ОСОБА_6  виклала вимогу до суду касаційної інстанції (далі – Суду) про скасування судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
На обґрунтування своїх доводів потерпіла зазначає, що дії ОСОБА_7 неправомірно перекваліфіковано з ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 119 КК України, внаслідок чого останній уникнув покарання за вчинений ним більш тяжкий злочин. Указує, що після проведення за дорученням суду слідчого експерименту не було складено висновку експерта щодо відповідності показань обвинуваченого даним, отриманим у ході експерименту. Вважає, що суд не надав належної оцінки зміні показань свідка ОСОБА_9 , які мають протиріччя з показаннями обвинуваченого, прокурор не забезпечив участі цього свідка у слідчому експерименті та явку в судове засідання після проведення експерименту. Стверджує, що суд не повідомив їй про дату судових засідань після проведення слідчого експерименту, внаслідок чого вона була позбавлена можливості підтримувати обвинувачення особисто, брати участь у допиті обвинуваченого, заявити клопотання про призначення додаткової експертизи.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Бородянського районного суду Київської області від 29 червня 2019 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 119 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі п. «в» ст. 1 Закону України від 22 грудня 2016 року № 1810-VIII «Про амністію у 2016 році»   ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання.
Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь  ОСОБА_6 95 087 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 64 000 грн – моральної шкоди.
 
За ухвалою Київського апеляційного суду від 10 жовтня 2019  року апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції – без зміни.
ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 17 грудня 2016 року близько 02:00, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, в будинку на АДРЕСА_1 під час сварки з ОСОБА_10 , вириваючи з рук останнього мисливську рушницю «ТОЗ-БМ» № НОМЕР_1 шістнадцятого калібру, яку в він сам тримав у руках, а потерпілий тримав за ствол рушниці, не передбачаючи можливості настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити, не маючи наміру на заподіяння смерті ОСОБА_10 , через необережність натиснув пальцем спусковий гачок вогнепальної зброї, тобто здійснив постріл у бік ОСОБА_10 , який прийшовся в грудну клітку останнього, заподіявши в результаті вогнепальне шротове наскрізне проникаюче поранення живота, що супроводжувалось гострою крововтратою, внаслідок чого ОСОБА_10 помер на місці вчинення злочину.
 
Позиції учасників судового провадження
 
У судовому засіданні потерпіла підтримала касаційну скаргу, прокурор, засуджений та захисник просили залишити судові рішення без зміни, а касаційну скаргу – без задоволення. 
 
Мотиви Суду
 
Згідно з вимогами ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПКУкраїни) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
З урахуванням меж перегляду Судом судових рішень та підстав для їх скасування або зміни, визначених у ч. 1 ст. 438 КПК України, касаційний перегляд здійснено в частині перевірки доводів, викладених у касаційній скарзі, щодо посилань на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. 
За змістом касаційної скарги вбачається, що скаржник, крім іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та просить дати доказам іншу оцінку, ніж ту, яку надали суди першої та апеляційної інстанцій, тоді як перевірку цих обставин до повноважень Суду законом не віднесено. Натомість зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції. 
Згідно з вимогами ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках, на потерпілого.
На підставі ст. 62 Конституції України, положень ст. 17 КПК України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
 
Доводи потерпілої ОСОБА_6 про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність є необґрунтованими на таких підставах. З матеріалів провадження вбачається, що органом досудового розслідування ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, відповідно до якого він під час сварки з ОСОБА_10 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, діючи з прямим умислом, спрямованим на протиправне спричинення смерті людині, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, а також передбачаючи та бажаючи настання особливо небезпечних наслідків у вигляді смерті людини, взявши у ОСОБА_10 незареєстровану мисливську рушницю, умисно здійснив один постріл у грудну клітку останнього, спричинивши вогнепальне шротове наскрізне проникаюче поранення живота, яке супроводжувалось гострою крововтратою, внаслідок чого ОСОБА_10 помер на місці вчинення злочину.
Під час судового розгляду відповідно до статей 338, 341 КПК України державним обвинувачем 16 серпня 2017 року було змінено обвинувачення з ч. 1 ст. 115 на ч. 1 ст. 119 КК України. Потерпілою та її представником обвинувачення було підтримано в раніше пред`явленому обсязі. 
Із суб`єктивної сторони вбивство може бути умисним або необережним. Умисне вбивство може бути вчинене з прямим умислом, коли винний усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачає його суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини і бажає її настання, або з непрямим умислом – коли винний хоча і не бажає настання смерті іншої людини, свідомо припускає її настання. З суб`єктивної сторони вбивство через необережність може бути вчинене внаслідок як злочинної самовпевненості, так і злочинної недбалості.
 
Як видно з вироку, суд ретельно дослідив наявні у провадженні докази: показання обвинуваченого  ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_11 , протоколи огляду місця події, слідчого експерименту, висновки судово-медичних, судово-балістичних, судово-медичних токсикологічних експертиз та інші.
Зокрема, обвинувачений  ОСОБА_7 та свідок-очевидець подіїОСОБА_9 у судовому засіданні підтвердили, що ОСОБА_10 демонстрував їм мисливську рушницю і декілька разів стріляв у стіну без причини, що постріл, яким вбило потерпілого, пролунав саме під час боротьби за рушницю, коли вона опинилася в руках ОСОБА_7 , а потерпілий схопився за ствол. Такий механізм заподіяння тілесного ушкодження ОСОБА_7 підтвердив і у ході проведеного за ухвалою суду слідчого експерименту. Деякі протиріччя в показаннях обвинуваченого та свідка суд першої інстанції визнав несуттєвими з урахуванням стану алкогольного сп`яніння (вміст алкоголю в крові у  ОСОБА_7 становив 2,0%, у ОСОБА_9 – 2,2%) та перебування у стресовій ситуації.
Згідно з даними висновку судово-медичної експертизи від 24 березня 2017 року № 563 тілесні ушкодження утворились при пострілі з вогнепальної зброї з дистанції в межах 50–100 см; у крові потерпілого виявлено етиловий спирт в концентрації 4,91%, що у живих осіб може відповідати тяжкому алкогольному отруєнню.
На підставі аналізу сукупності досліджених доказів суд першої інстанції дійшов висновку, що кваліфікація дій  ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України не знайшла свого підтвердження у судовому засіданні суду першої інстанції, оскільки з наявних матеріалів провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 не мав умислу (прямого або непрямого) на заподіяння смерті ОСОБА_10 , а вириваючи рушницю з рук потерпілого, вчинив його вбивство через необережність внаслідок злочинної недбалості, тобто не передбачав можливості настання смерті іншої особи від вчиненої ним дії, але повинен був і міг її передбачити, діючи з більшою обачністю. Водночас доказів на підтвердження того, щоОСОБА_7 взяв у ОСОБА_10 рушницю та умисно здійснив постріл у грудну клітку, на чому наполягали потерпіла та її представник, у цьому кримінальному провадженні не здобуто, а підтримане потерпілою обвинувачення в цій частині ґрунтується виключно на її власних припущеннях і не може бути покладено в основу обвинувального вироку.
Тому суд вважав за необхідне перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч. 1 ст.115 на ч. 1 ст. 119 КК України як вбивство, вчинене через необережність. 
 
З висновками суду першої інстанції погодився й апеляційний суд, який з урахуванням установлених фактичних обставин кримінального провадження на підставі досліджених судом першої інстанції доказів, що стосуються пред`явленого  ОСОБА_7 обвинувачення, ретельно проаналізував доводи в апеляційній скарзі потерпілої, які аналогічні доводам, наведеним у її касаційній скарзі, та надав їм належну оцінку,  навівши в ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення та підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. Ухвала відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Зокрема, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_6 про те, що прокурором не вжито належних заходів для повторного допиту свідка ОСОБА_9 та отримання висновку експерта за результатами проведеного слідчого експерименту, що надало б можливість здобути дані, які мали б значення для справи, правильності висновків суду не  спростовують, оскільки судове рішення ухвалюється виключно на підставі наданих сторонами кримінального провадження, зокрема і прокурором, доказів. Неналежне, з точку зору потерпілої, виконання прокурором своїх обов`язків не свідчить про неповноту судового розгляду.
Також апеляційний суд розглянув доводи потерпілої  ОСОБА_6  про те, що розгляд кримінального провадження після проведення слідчого експерименту (судові засідання від 03 та 24 червня 2019 року) відбувся без її участі, що свідчить про порушення її прав. Разом із тим апеляційний суд установив, що про час і місце розгляду вона була повідомлена (т. 2, а.п. 121, 123, 131). Крім того, з журналів судового засідання вбачається, що розгляд кримінального провадження у ці дні відбувся за участю представника потерпілої, яка, користуючись відповідно до ч. 4 ст. 58 КПК України процесуальними правами потерпілої, інтереси якої представляла, не заперечувала проти розгляду провадження за відсутності ОСОБА_6 .
 
На думку Суду, з урахуванням установлених судом першої інстанції обставин та наявних у провадженні доказів, принципів презумпції невинуватості, забезпечення доведеності вини, змагальності й диспозитивності, а також повноважень Суду, наведені в касаційній скарзі потерпілої ОСОБА_6 доводи не спростовують висновків суду першої інстанції щодо кваліфікації дій засудженого. 
Даних про те, що суди першої й апеляційної інстанцій неправильно застосували закон України про кримінальну відповідальність або допустили таке порушення кримінального процесуального закону, яке перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, не встановлено.
Таким чином, підстав для задоволення касаційної скарги не вбачається.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд 
ухвалив:
Касаційну скаргу потерпілої   ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Вирок Бородянського районного суду Київської області від 29 червня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни. 
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                         ОСОБА_2                            ОСОБА_12 енко