Постанова
Іменем України
 
11 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 643/4070/16-ц
провадження № 61-8773св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Шиповича В. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору,- ОСОБА_6 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на постанову Харківського апеляційного суду у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Бурлаки І. В., Хорошевського О. М., від 21 травня 2020 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст заяви
У квітні 2016 року до суду надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Позов мотивовано тим, що 26 січня 2009 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, на виконання умов якого ним було передано ОСОБА_2 10 880 доларів США, зі строком повернення позики до 26 січня 2010 року.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики між ним та ОСОБА_2 26 січня 2010 року укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 та на яку було накладено заборону на відчуження.
Проте спірна квартира неодноразово відчужувалась та наразі її власниками, та відповідно іпотекодавцями за договором іпотеки стали ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . 
Посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань за договором позики не виконала, внаслідок чого утворилася заборгованість, позивач просив суд:
-          в рахунок задоволення своїх вимог за договором позики від 26 січня 2009 року згідно з рішенням Московського районного суду міста Харкова від 19 березня 2013 року на загальну суму 490 665, 77 грн, що складається: з основного боргу за договором позики в розмірі - 86 942, 08 грн; трьох процентів річних від суми прострочення в розмірі - 8 367, 88 грн; процентів за користування позикою у розмірі 26 136, 81 грн; нарахованих штрафів за прострочення боржником виконання зобов`язання у розмірі - 366 000 грн; судового збору в розмірі - 3 219 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки - вищезазначену квартиру, - шляхом її продажу квартири з прилюдних торгів за початковою ціною встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки суб`єкта оціночної діяльності або незалежного експерта на момент продажу, але не нижче, ніж за визначеною сторонами в пункті 4 договору іпотеки ціною на рівні 
20 477 грн, з переданням цього предмета іпотеки в управління 
ОСОБА_1 на період до його реалізації за визначеною статтею 41 Закону України «Про іпотеку» процедурою продажу; 
-          виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з предмету 
іпотеки - квартири АДРЕСА_1 .
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Ухвалою Московського районного суду м. Харкова, у складі судді Афанасьєва В. О., від 20 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 залишено без розгляду на підставі частини першої статті 257 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що справа неодноразово призначалась до розгляду, проте на судові засідання, призначені 15 жовтня 2019 року, 05 листопада 2019 року, 23 грудня 2019 року, 28 січня 2020 року, 20 лютого 2020 року позивач не з`явився, про причини неявки суду не повідомив.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Харківського апеляційного суду від 21 травня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2020 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що судом першої інстанції не було виконано обов`язок належного повідомлення позивача про час та місце розгляду справи, оскільки матеріали справи не містять доказів, які б відповідно до вимог статті 130 ЦПК України підтверджували повідомлення позивача про судові засідання, призначені на 15 травня 2019 року, 12 серпня 2019 року, 15 жовтня 2019 року, 28 січня 
2020 року.
Крім того, апеляційним судом враховано, що 03 листопада 2016 року ОСОБА_1 була подана заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача, явку якого судом не було визнано обов`язковою.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просили оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2020 року про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду залишити без змін.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
04 червня 2020 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 подали до Верховного Суду касаційну скаргу у справі № 643/4070/16-ц на постанову Харківського апеляційного суду 
від 21 травня 2020 року.
Ухвалою Верховного Суду від 23 червня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
У липні 2020 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно поновив ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження ухвали Московського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2020 року.
Заявники вважають, що апеляційний суд не звернув увагу на ту обставину, що 03 листопада 2016 року ОСОБА_1 була подана заява про розгляд справи за його відсутності, в якій він категорично заперечував проти заочного розгляду справи.
В матеріалах справи відсутнє повідомлення про зміну місця проживання чи перебування позивача.
Просили врахувати, що при новому розгляді справи жодних заяв про розгляд справи за відсутності позивача не подавалось, а його заява від 03 листопада 2016 року не передбачає можливості розгляду справи без його участі в усіх судових інстанціях, в тому числі при новому розгляді справи.
Відзив на касаційну скаргу не подано
Фактичні обставини справи
У квітні 2016 року до суду надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_6 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.
03 листопада 2016 року до суду першої інстанції ОСОБА_1 було подано заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача.
Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 03 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 23 березня 2017 року рішення Московського районного суду міста Харкова від 03 листопада 2016 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року рішення Московського районного суду міста Харкова від 03 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 23 березня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Позиція Верховного Суду
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.
Складовою частиною визначеного статтею 6 Конвенції права на справедливий суд є принцип рівності сторін, який передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу і докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента.
Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).
Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, 
№ 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).
Згідно з частинами першою та другою статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.
Повідомлення сторін про час і місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог статей 128-132 ЦПК України.
Відповідно до частин першої, третьої, п`ятої статті 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. 
Відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини другої статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав: неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.
Частиною п`ятою статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.
Залишаючи без розгляду позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, п`ять разів не з`явився в судові засідання без поважних причин та про причини своєї неявки суд не повідомив.
З матеріалів справи № 643/4070/16-ц вбачається, що справа розглядалася судами неодноразово та постановою Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року ухвалені по справі судові рішення було скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
20 вересня 2019 року Московським районним судом м. Харкова постановлено ухвалу про розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання по справі на 15 жовтня 2019 року.
В подальшому справа призначалася до розгляду на 05 листопада 2019 року, 23 листопада 2019 року, 03 грудня 2019 року, 28 січня 2020 року та 20 лютого 2020 року, однак в зазначені судові засідання особи, які беруть участь у справі не з`являлися.
На час подання позову у 2016 році ОСОБА_1 перебував в слідчому ізоляторі при Диканівській виправній колонії УДПтС України в Харківській області за адресою м. Харків вул. Лелюківська, 1.
В матеріалах справи містяться докази направлення ОСОБА_1 на адресу, зазначену в позовній заяві: АДРЕСА_2 (слідчий ізолятор), судових повісток-повідомлень про розгляд справи 15 жовтня 2019 року і 
28 січня 2020 року.
Однак, направлені судом першої інстанції позивачу повістки повернуті відділенням поштового зв`язку без вручення ОСОБА_1 із вказанням причини повернення «відсутність адресата».
Докази направлення ОСОБА_1 судових повісток про розгляд справи 
05 листопада 2019 року, 23 листопада 2019 року, 03 грудня 2019 року 
та 20 лютого 2020 року матеріали справи не містять.
Апеляційним судом вірно враховано, що в позовній заяві ОСОБА_1 було зазначено тимчасову адресу для листування у зв`язку із його перебуванням на дільниці слідчого ізолятора при Диканівській виправній колонії управління ДПтС України в Харківській області (м. Харків, 
вул. Лелюківська, 1) та починаючи із серпня 2016 року в поданих до судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій процесуальних зверненнях була зазначена іншу адреса позивача, а саме: АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 163, 183-188, 242, т. 2 а.с. 3, 36-42, 120-126).
Крім того в матеріалах справи наявна копія ухвали Апеляційного суду Харківської області від 18 квітня 2016 року в кримінальній справі № 638/3123/13-к (т.2 а.с. 156-186), згідно з якою запобіжний захід відносно ОСОБА_1 у вигляді тримання під вартою скасовано та звільнено з-під варти в залі суду, на що суд першої інстанції після повернення справи із Верховного Суду уваги не звернув та продовжував направляти повістки позивачу до слідчого ізолятора за адресою м. Харків вул. Лелюківська, 1.
З урахуванням вказаних обставин, апеляційний суд дійшов правильного висновку щодо відсутності підстав передбачених пунктом 3 частини першої статті 257 ЦПК України для залишення позову без розгляду. 
Доводи касаційної скарги про безпідставне поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Московського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2020 року колегія суддів відхиляє з таких мотивів.
Звертаючись, у березні 2020 року з апеляційною скаргою на ухвалу районного суду, ОСОБА_1 подав заяву про поновлення строку на її апеляційне оскарження з наведенням відповідних причини пропуску такого строку.
Європейський суд з прав людини зауважує, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (Ponomaryov v. Ukraine, № 3236/03, § 41, рішення ЄСПЛ, від 3 квітня 2008 року).
Апеляційний суд, реалізуючи свої дискреційні повноваження, поновив 
ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції навівши підстави для його поновлення. 
Інші доводи касаційної скарги є аналогічними доводам відзиву на апеляційну скаргу, яким апеляційний суд надав належну оцінку, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому враховує, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх 
(§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Отже колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваної постанови, оскільки апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення із правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення норм процесуального права, що, відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України, є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваного судового рішення без змін.
Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Постанову Харківського апеляційного суду від 21 травня 2020 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:	В. В. Шипович   Є. В. Синельников   С. Ф. Хопта