ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
іменем  України

30 червня 2020 року  
м. Харків

справа № 643/2599/20
провадження № 22-ц/818/3223/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Котелевець А.В.,
суддів – Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря – Кравченко О.О.,

учасники справи :
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач - Московський відділ державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 – представника ОСОБА_1 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2020 року в складі судді Короткого І.П.,

у с т а н о в и в:

В жовтні 2019 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2   звернувся до суду з позовом до Московського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном.

Позовна заява мотивована тим, 21 лютого 2013 року Московським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист № 1/1076/12 про конфіскацію майна ОСОБА_1 , який був направленний для примусового виконання до Московського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції (далі – Московський ВДВС Харківського МУЮ). Постановою Московського ВДВС Харківського МУЮ від 10 жовтня 2013 року накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону його відчуження № 40181646. 17 березня 2017 року виконавче провадження було завершено на підставі пункту 2 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», однак постанова про накладення арешту на майно боржника не скасована. 

Посилаючись на те, що незняття арешту порушує права ОСОБА_1 як власника квартири АДРЕСА_1 , позивач просив зняти арешт з майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, накладеного постановою Московського ВДВС Харківського МУЮ від 10 жовтня 2013 року № 40181646.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2020 року у відкритті провадження відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що  питання зняття арешту з нерухомого майна повинно вирішуватись в порядку КАС України та не може бути предметом розгляду у порядку цивільного судочинства. 

21 квітня 2020 року ОСОБА_2 – представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що спір має приватноправовий характер, а відтак вимога ОСОБА_1 про зняття арешту з вказаної квартири має розглядатися за правилами ЦПК України.

Відповідач ухвалу суду першої інстанції не оскаржив, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. 

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Пред`являючи позов, ОСОБА_1 посилався на те, що постановою державного виконавця від 10 жовтня 2013 року № 40181646 був накладений арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить позивачу на праві власності. 

Постанова про накладення арешту на майно винесена державним виконавцям на підставі виконавчого листа № 1/1076/12, виданого Московським районним судом м. Харкова 21 лютого 2013 року.
Статтями 124, 125 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
Частиною першою статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Частиною першою статті 19 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб (частина перша статті 287 КАС України).
Тобто, якщо закон встановив інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця, то це виключає юрисдикцію адміністративних судів у такій категорії справ.
Відповідно до частини першої статті 128 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Згідно з частиною п`ятою статті 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Відповідно до частин першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Статтею 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Завданням цивільного судочинства, відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції (стаття 448 ЦПК України).
Отже, право на звернення з позовом до державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця за правилами цивільного судочинства пов`язане з наявністю судового рішення, ухваленого згідно з ЦПК України, та його примусовим виконанням відповідним органом, а також у випадку якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, КПК України не врегульовані.
Враховуючи те, що нормами КПК України не встановлено порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб щодо виконання судового рішення про конфіскацію майна, то в силу вимог частини п`ятої статті 128 КПК України таке оскарження має відбуватися у порядку, встановленому ЦПК України.
Саме така правова позиція викладена у постановах Верховний Суд України від 22 лютого 2017 року у справі № 755/5626/16-ц (провадження № 6-2946цс16) та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 569/12295/16-ц (провадження № 14-451цс18) та від 27 листопада 2019 року у справі 752/14248/18 (провадження № 14-520цс19).
З огляду на предмет спору та характер спірних правовідносин висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для розгляду позовної заяви в порядку ЦПК України є помилковим. 
Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права (пункти 4 частини першої статті 379 ЦПК України).

Ухвала Московського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2020 року підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 175, 185, 367, ч. 2 ст. 369, п. 6 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, ст. ст. 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – представника ОСОБА_1  – задовольнити.

Ухвалу  Московського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2020 року – скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 03 липня 2020 року.

Головуючий                                                                                 А.В. Котелевець

Судді                                                                                              І.В.Бурлака 

О.М.Хорошевський