Справа № 133/474/15-ц
Провадження № 22-ц/801/1344/2020
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сєчко В. Л.
Доповідач:Сопрун В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2020 року	Справа № 133/474/15-ц	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого Сопруна В.В.,
суддів Марчук В.С., Оніщука В.В., 
                за участю секретаря судового засідання Богацької О.М.,
                за участю сторін: представника ПАТ КБ «Приватбанк» - Роя В.Л., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №133/474/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання кредитного договору частково недійсним, 
за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», ОСОБА_1 на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 10 листопада 2015 року, яке ухвалене суддею Сєчко В.Л. в приміщенні Козятинського міськрайонного суду Вінницької області, повний текст складено 10 листопада 2015 року,

в с т а н о в и в :

У лютому 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось у суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи позовні вимоги тим, що 10 червня 2008 року між сторонами був укладений кредитний договір № VIKWGA0000000735, на підставі якого відповідач отримав кредит в сумі 26055 доларів США на строк до 10 червня 2018 року у вигляді непоновлювальної лінії зі сплатою відсотків у розмірі 15% на рік на суму залишку заборгованості. Відповідач взяті на себе зобов`язання з повернення отриманого кредиту, сплати відсотків, інших платежів згідно з умовами договору належним чином не виконував, через що у позивача виникло право достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. 
Станом на 06 лютого 2015 року у ОСОБА_1 наявна заборгованість у сумі 69186,14 доларів США, яка складається з: 22606,26 доларів США - заборгованість за кредитом; 13394,25 доларів США - заборгованість по процентах за користування кредитом; 2961,23 доларів США - заборгованість з комісії; 26919,53 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання договірних зобов`язань; 10,81 доларів США - штраф (фіксована частина); 3294,06 доларів США - штраф (процентна складова). Вказану заборгованість, яка за курсом 23,13 відповідно до службового розпорядження НБУ від 06 лютого 2015 року становить 1600275,46 грн, банк просив стягнути на свою користь з відповідача.

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся у суд із зустрічним позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору частково недійсним, в частині відповідальності позичальника, встановленої підпунктами 5.3, 6.4 кредитного договору від 10 червня 2008 року № VIKWGA0000000735, щодо сплати штрафу в сумі 250 гривень + 5% від суми позову при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором більше, ніж на 30 днів. 
Зустрічний позов мотивований тим, що підпунктом 8.1 кредитного договору, графіком погашення кредиту (додаток № 2 до договору), який є невід`ємною частиною договору, встановлені строки внесення платежів по кредиту і відсотках, а також строки погашення заборгованості з визначенням періоду сплати з «3» по «8» число кожного місяця. Також, зобов`язання позичальника встановлені пунктами 2.2.1-2.2.4 кредитного договору.
Пунктом 8.4 договору встановлено, що при порушенні зобов`язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочки.
Пунктами 5.3 та 6.4 кредитного договору передбачено сплату штрафу в розмірі 250 грн+5% від суми позову при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів
Оскільки пеня та штраф є різновидами неустойки як юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій, то положення підпунктів 5.3, 6.4 кредитного договору щодо застосування, як способу забезпечення зобов`язання суперечить положенням статті 61 Конституції України, щодо застосування штрафу, оскільки передбачає подвійну юридичну відповідальність за одне й теж саме порушення, а відповідно має бути визнаний судом недійсним.

Ухвалою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 05 червня 2015 року справа за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору частково недійсним об`єднана в одне провадження зі справою за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (т.1, а.с.59).     

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 10 листопада 2015 року первісний позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за договором від 10 червня 2008 року № VIKWGA0000000735 станом на 06 лютого 2015 року по тілу кредиту в сумі 7776,29 доларів США, що еквівалентно 176941,70 грн, заборгованість по процентах за користування кредитом в сумі 12968,40 доларів США, що еквівалентно 295082,97 грн, по сплаті комісії в сумі 2961,23 доларів США, що еквівалентно 67379,83 грн, пеню у розмірі 200000 грн. 
Зустрічний позов  ОСОБА_1  задоволений повністю. Визнані недійсними підпункти 5.3, 6.4 кредитного договору від 10 червня 2008 року № VIKWGA0000000735, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» і  ОСОБА_1 , в частині відповідальності позичальника, а саме, де зазначено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором, більше ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 250 грн + 5% від суми позову. Вирішено питання розподілу судових витрат у справі. 

Не погоджуючись з рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 10 листопада 2015 року, його оскаржило ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, ухвалення рішення за невідповідності висновків обставинам справи, чинному законодавству. Просило оскаржуване рішення в частині відмови у стягненні суми заборгованості та задоволенні зустрічного позову - скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову ПАТ КБ «Приватбанк» у повному обсязі та відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 .
Зокрема ОСОБА_1 також подав апеляційну скаргу на це рішення суду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, не з`ясування обставин, що мають значення для прийняття рішення за позовом банку, не доведення останнім обставин, на які він посилався в обґрунтування своїх вимог. Просив рішення суду скасувати в частині стягнення з нього на користь банку заборгованості по відсоткам за користування кредитними коштами у розмірі 12967,40 доларів США, що еквівалентно 295082,97 грн, пені в сумі 200000 грн та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. У решті рішення суду першої інстанції ОСОБА_1 просив залишити без змін.

Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 29 березня 2018 року, рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 10 листопада 2015 року скасовано, ухвалено нове рішення.

Постановою Верховного Суду від 10 червня 2020 року, постанову Апеляційного суду Вінницької області від 29 березня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Таким чином, під час нового розгляду, апеляційний суд, враховує вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції від 10 червня 2020 року (ч.1 ст.417 ЦПК України).    

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення за таких підстав.
Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).
Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення частково не відповідає.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що права позивача за первісним позовом, порушені внаслідок несвоєчасного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо повернення чергової частини суми кредиту, підлягають захисту у порядку, визначеному статтями 1050, 1054 ЦК України. Крім того, зменшивши суму пені та стягуючи її з відповідача в сумі 200000 грн, суд, відповідно до проведених розрахунків, дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру неустойки на підставі частини третьої статті 551 ЦК України, оскільки вона значно перевищує розмір збитків.
Вирішуючи спір за зустрічним позовом, суд першої інстанції виходив із того, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, тому одночасне їх застосування за порушення строків виконання зобов`язань за укладеним договором є подвійною відповідальністю за одне й теж порушення.
Судом встановлено, що 10 червня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 26055 доларів США у вигляді непоновлюваної лінії зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення до 10 червня 2018 року.
Відповідно до графіка погашення кредиту, який являється додатком до договору, між банком і позичальником, щомісячний платіж відповідача становив 492,26 долара США.
На підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30 квітня 2009 року змінено найменування позивача з ЗАТ КБ «ПриватБанк» на ПАТ КБ «ПриватБанк».
Згідно заяви на видачу готівки позичальником 10 червня 2008 року за вказаним кредитним договором були отримані від банку грошові кошти в сумі 25000 доларів США.
Відповідно до пунктів 5.1., 8.4 кредитного договору у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочки.
Пунктами 5.3, 6.4 кредитного договору передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн+ 5% від суми позову.
Відповідно до пункту 5.4 договору, нарахування неустойки за кожний випадок порушення зобов`язань, передбаченої пунктами 5.1, 5.2, 5.3, здійснюється протягом 3 (трьох) років з дня, коли відповідне зобов`язання повинне бути виконане позичальником.
Згідно підпункту 5.5 кредитного договору термін позовної давності по вимогах щодо стягнення кредиту, відсотків за користування ним, винагороди, неустойки (пені, штрафів) встановлений сторонами тривалістю у п`ять років.
Звертаючись з позовом, банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 10 червня 2008 року, яка утворилась станом на 06 лютого 2015 року та складає 69186,14 доларів США, що еквівалентно 1600275,46 грн, із яких: 22606,26 доларів США, що еквівалентно 522882,80 грн, заборгованість за кредитом; 13394,25 доларів США, що еквівалентно 309809 грн заборгованість по процентам за користування кредитом; 2961,23 доларів США, що еквівалентно 68493,25 грн заборгованість по комісії за користування кредитом; 26919,53 доларів США, що еквівалентно 622648,73 грн пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором; 10,81 доларів США, що еквівалентно 250 грн – штраф (фіксована частина); 3294,06 доларів США, що еквівалентно 76191,60 грн – штраф (процентна складова).
Обґрунтовуючи зустрічний позов про визнання кредитного договору частково недійсним, в частині відповідальності позичальника, яка встановлена пунктом 5.3 та пунктом 6.4 договору, ОСОБА_1 вказував, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором є порушенням положень статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
       Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, у відповідача ОСОБА_1 наявна заборгованість за кредитом в розмірі 22606,26 доларів США, що станом на 06 лютого 2015 року (23,13 грн), еквівалентно 522882,80 грн, яку відповідач не спростував належними та допустимими доказами.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про доведеність ПАТ КБ «Приватбанк» належними та допустимими доказами порушення (прострочення) ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань з погашення кредиту. Отже, заборгованості за кредитом в розмірі 22606,26 доларів США, що станом на 06 лютого 2015 року, еквівалентно 522882,80 грн, підлягають стягненню у повному обсязі, а тому доводи апеляційної скарги ПАТ КБ «Приватбанк» в цій частині знайшли своє підтвердження.
При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що банком не пропущений встановлений договором п`ятирічний строк позовної давності щодо вимог до боржника, так як останній платіж ОСОБА_1 у погашення заборгованих сум здійснений 30 вересня 2011 року (т.1 а.с.5 на звороті, а.с.74), в той час як даний позов пред`явлений в суд 25 лютого 2015 року.
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У пункті 8.1 кредитного договору сторони погодили, що погашення заборгованості за цим договором здійснюється в наступному порядку: Щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 492,26 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, процентам, винагороди, комісії. Періодом сплати вважати період з «3» по «8» число кожного місяця

У разі порушення вищевказаних термінів оплати (в тому числі, оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів сторони дійшли згоди вважати строки припинення кредиту (залишку заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення терміну оплати 120 календарних днів (пункт 8.1.2 кредитного договору).

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови (обставини) за яких строк повернення кредиту змінюється.

Встановивши, що останній платіж ОСОБА_1 у погашення заборгованих сум здійснений 30 вересня 2011 року, суд першої інстанції не врахував, що за умовами пункту 8.1.1 кредитного договору строк виконання основного зобов`язання змінився на 31 січня 2012 року (період з 03 по 08 жовтня 2011 року + 120 календарних днів).

Отже, колегія суддів, приходить до висновку, що висновки суду першої інстанції про необхідність задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості по процентах та пені після спливу строку кредитування (31 січня 2012 року) за кредитним договором від 10 червня 2008 року, суперечать правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).
До стягнення підлягають лише ті кошти, які нараховані в період з моменту останньої проплати до дати зміни строку виконання основного зобов`язання.

Таким чином, право ПАТ КБ «Приватбанк» нараховувати проценти за користування кредитом, пеню припинилося зі спливом строку кредитування 31 січня 2012 року, а тому починаючи із зазначеної дати банк не мав права нараховувати проценти за користування кредитом та пеню.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором (т.1 а.с.69 – 78), у ОСОБА_1 станом на 31 січня 2012 року наявна заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 5016,89 доларів США, що відповідно до службового розпорядження НБУ від 06 лютого 2015 року (23,13 грн), еквівалентно 116040,67 грн, та 1297,22 доларів США, що еквівалентно 30004,70 грн пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.

Отже, колегія суддів, приходить до висновку, що з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь ПАТ КБ «Приватбанк» також заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 5016,89 доларів США, що станом на 06 лютого 2015 року (23,13 грн), еквівалентно 116040,67 грн; та 1297,22 доларів США, що станом на 06 лютого 2015 року (23,13 грн), еквівалентно 30004,70 грн пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, в іншій частині слід відмовити за необґрунтованістю.

Крім того, суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що з розрахунку заборгованості за кредитним договором, із яким не погоджується відповідач, слідує, що до загального розміру заборгованості включено заборгованість по комісії за користування кредитом у розмірі 2961,23 доларів США, що еквівалентно 68493,25 грн.

Колегія суддів, приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині не підлягають до задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.
Схожого правового висновку також дійшла Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 09 грудня 2019 року по справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду
від 18 березня 2020 року у справі № 183/2122/15 (провадження
№61-12128св19).
       
Згідно ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, враховуючи наведене, вимога про стягнення заборгованості з комісії в розмірі 2961,23 доларів США, що еквівалентно 68493,25 грн, задоволенню не підлягає, з тих підстав, що вона є необґрунтованою, оскільки банк не мав права встановлювати у спірному кредитному договорі, який укладено 10 червня 2008 року, винагороду за резервування грошових коштів, тобто фактично за видачу кредитних ресурсів та за дії, які банк вчиняє на власну користь.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України та статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін і погоджених ними умов, у яких закріплюються їхні права та обов`язки, що складають зміст договірного зобов`язання.

За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Положенями статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За вимогами статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.
Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Таким чином, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором - свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

При цьому «одночасне застосування» передбачає як нарахування таких сум до сплати, так і їх включення до умов договору, оскільки договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України), у зв`язку з чим не можна погодитися із висновками судів про те, що у випадку нарахування банком на підставі оспорюваних положень і штрафу, і пені, належним способом захисту прав позивача буде подання ним відповідних заперечень до суду в межах справи про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до пункту 5.1 кредитного договору у випадку несвоєчасного погашення заборгованості за кредитом, позичальник сплачує банку пеню у розмірі, який зазначений у пункті 8.4 договору, за кожний день прострочки. При цьому проценти за користування кредитом на суму простроченої заборгованості додатково до вищезазначеної пені банком не нараховуються. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України на дату сплати.

Згідно з пунктом 8.4 кредитного договору при порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15 процентів від суми простроченої заборгованості за кредитом за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні.

На підставі пункті 5.3 кредитного договору при порушенні позичальником строків платежів за будь-яким з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором, більш, ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн + 5 процентів від суми позову.

Згідно з пунктом 6.4 кредитного договору при порушенні позичальником строків платежів за будь-яким з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором, більш, ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн + 5 процентів від суми позову.

Таким чином, умови укладеного між сторонами кредитного договору передбачають можливість одночасного застосування подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення. Така відповідальність запроваджена двома різними умовами договору й надає підстави для її застосування за одне й те саме правопорушення, що полягає у сплаті неустойки (окремо й штрафу, й пені) у випадку прострочення зобов`язань позичальника щодо повернення кредиту більш, ніж на 30 днів.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду
від 05 червня 2019 року у справі №205/9530/16-ц (провадження
№61-1302св17).

Тобто, право, за захистом якого відповідач-позивач ОСОБА_1 за зустрічним позовом звернувся до суду, є порушеним, а тому підлягає судовому захисту.
Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 про визнання кредитного договору частково недійсним, в частині відповідальності позичальника, встановленої підпунктами 5.3, 6.4 кредитного договору від 10 червня 2008 року № VIKWGA0000000735, є обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги ПАТ КБ «Приватбанк» в тому, що оскільки кредитний договір укладений сторонами у справі 10 червня 2008 року, то строк звернення з позовом ОСОБА_1 про визнання правочину частково недійсним закінчився 10 червня 2011 року, не заслуговує на увагу, оскільки до ухвалення оскаржуваного судового рішення 10 листопада 2015 року, представником банку не подавалася до суду заява про застосування строку позовної давності до зустрічної вимоги відповідача-позивача ОСОБА_1 , тому рішення суду в цій частині є законним і обґрунтованим. 

Доводи ОСОБА_1 про неправомірне в одноособовому порядку підвищення банком відсотків з 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом до 15%, не заслуговують на увагу, є таким, що не відповідає дійсності, оскільки йдеться про відсотки на місяць, які в перерахунку на рік, тобто 12 місяців, складають саме 15% річних (1,25%х12 місяців).

Зважаючи на те, що внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права суд першої інстанції неправильно вирішив спір в частині позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк», тому рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення. В частині зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання кредитного договору частково недійсним рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
       Таким чином, позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволенні частково (41,80%), тому підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь банку судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 3207,48 грн = ((3654 грн + 4019,40 грн) х 41,80%). З ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 462,22 грн, пропорційно до розміру задоволених вимог апеляційної скарги.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,
п о с т а н о в и в :
Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 10 листопада 2015 року в частині задоволених частково позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.
       Позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (код ЄДРПОУ 14360570, МФО № 305299, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. № 50) у погашення заборгованості за кредитним договором від 10 червня 2008 року № VIKWGA0000000735 в сумі 27623,15 доларів США (двадцять сім тисяч шістсот двадцять три доларів США 15 центів), що в еквіваленті за курсом 23,13 грн відповідно до службового розпорядження НБУ від 06 лютого 2015 року становить 638923,46 грн (шістсот тридцять вісім тисяч дев`ятсот двадцять три грн 46 коп.), яка складається з: 22606,26 доларів США (двадцять дві тисячі шістсот шість доларів США 26 центів) – заборгованість за кредитом, що еквівалентно 522882,79 грн (п`ятсот двадцять дві тисячі вісімсот вісімдесят дві грн 79 коп.); 5016,89 доларів США (п`ять тисяч шістнадцять доларів США 89 центів) – заборгованість по процентах за користування кредитом, що еквівалентно 116040,67 грн (сто шістнадцять тисяч сорок грн 67 коп.) та пеню за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором в розмірі 30004,70 грн (тридцять тисяч чотири грн 70 коп.), а також 3207,48 грн (три тисячі двісті сім грн 48 коп.) судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.
У задоволенні решти позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» відмовити.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 462,22 грн (чотириста шістдесят дві грн 22 коп.).
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 29 липня 2020 року.

Головуючий                 Сопрун В.В.

Судді                         Марчук В.С.
                               
                                                       Оніщук В.В.