Справа № 450/335/17                        Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є. 
Провадження № 22-ц/811/1660/19                Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М. 
Категорія:30

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

               07 липня 2020 року                                  м.Львів
Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,
секретаря – Юзефович Ю.І., 
з участю: представника апелянта ОСОБА_1 – адвоката
Пащука А.І., представника позивача ОСОБА_2 –
адвоката Медвідь В.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Збирит Олена Вікторівна, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Бурило Вікторія Вікторівна, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельної ділянки та повернення земельної ділянки у приватну власність, 

                               в с т а н о в и л а: 
У лютому 2017 року  ОСОБА_2  звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсними  договір купівлі-продажу земельної ділянки, загальною площею 0,1052 га, кадастровий номер: 4623683400:01:001:0272, яка розташована за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, с.Конопниця, укладений 27.11.2015 року  між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зареєстрований в реєстрі за №1229, та договір купівлі-продажу цієї земельної ділянки, укладений 09.06.2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , зареєстрований в реєстрі за №384, і повернути сторони вказаних договорів у попередній стан, шляхом повернення у приватну власність ОСОБА_3 цієї земельної ділянки.
В обгрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 01.01.2010 року між ним та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір позики, згідно з яким він позичив ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 537700 доларів США, які відповідач зобов`язувалась повернути в строк до 01.06.2014 року, однак, відповідач свого зобов`язання не виконала, тому він звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за вказаним договором позики, з метою забезпечення якого у справі №450/2962/14-ц ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 24.10.2014 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 23.12.2014 року, було вжито заходи забезпечення позову у виді накладення арешту на грошові кошти та все рухоме і нерухоме майно, що належить ОСОБА_3 , в межах суми позову 10352962 грн. 20 коп.
На виконання ухвали суду про забезпечення позову у справі №450/2962/14-ц, постановами державного виконавця відділу державної виконавчої служби Пустомитівського районного управління юстиції у Львівській області від 24.10.2014 року та 31.10.2014 року накладено арешт на все належне ОСОБА_3 майно, грошові кошти на її рахунках в установах банку в межах вказаної вище суми, про що відповідачу ОСОБА_3 було достовірно відомо, однак, не зважаючи на наявність судового рішення про заборону відчуження вказаного вище нерухомого майна, відповідач ОСОБА_3 відчужила належну їй на праві власності земельну ділянку, загальною площею 0,1052 га, в с.Конопниця Пустомитівського району Львівської області відповідачу ОСОБА_4 , яка в подальшому відчужила цю земельну ділянку відповідачу ОСОБА_5 .
Зазначає, що рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 26.05.2015 року у справі №450/2962/14-ц, з урахуванням внесених змін рішенням Апеляційного суду Львівської області від 12.10.2015 року, яке було залишене без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.07.2016 року, стягнуто з відповідача ОСОБА_3 у його користь заборгованість за договором позики від 01.01.2010 року на загальну суму 834505,82 доларів США, однак, у зв`язку з незаконним відчуженням відповідачем ОСОБА_3 належного їй нерухомого майна, рішення суду залишається невиконаним.
Також зазначає, що під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №12016140080000526 від 23.02.2016 року за його заявою, встановлено, що підставою для зняття арештів (обтяжень, заборон) із нерухомого майна, належного відповідачу ОСОБА_3 , стала ухвала Пустомитівського районного суду Львівської області від 09.10.2015 року про скасування заходів забезпечення позову у справі №450/2962/14-ц, яка в дійсності судом не постановлялась, що підтверджено листами Пустомитівського районного суду Львівської області №450/2962/14-ц/1589/2016 від 22.02.2016 року та №01-03/35/2016 від 23.03.2016 року. 
Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 14.02.2018 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Визнано недійсними  договір купівлі-продажу земельної ділянки, загальною площею 0,1052 га, кадастровий номер: 4623683400:01:001:0272, яка розташована за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, с.Конопниця, укладений 27.11.2015 року  між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зареєстрований в реєстрі за №1229, та договір купівлі-продажу цієї земельної ділянки, укладений 09.06.2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , зареєстрований в реєстрі за №384, і повернуто сторони вказаних договорів у попередній стан, шляхом повернення у приватну власність ОСОБА_3 цієї земельної ділянки.
Вирішено питання розподілу судових витрат по справі.
Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , яка не брала участі у справі, однак, зазначає, що оскаржуваним рішенням суду вирішено питання про її законні права та інтереси, оскільки вона є власником спірної земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу від 11.09.2017 року, укладеного з ОСОБА_5 .
Зазначає, що її не було залучено до участі у справі ні як третю особу, ні як співвідповідача, а про оскаржуване рішення вона дізналась в іншій справі №450/443/19 за позовом ОСОБА_2 до неї про визнання вказаного вище договору недійсним.
Вважає, що вона є добросовісним набувачем, оскільки продана їй земельна ділянка на момент укладення договору купівлі-продажу від 11.09.2017 року не була обтяжена, а тому вона не знала і не могла знати про те, що відносно даної земельної ділянки були винесені обтяження.
Апелянт звертає увагу, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права суперечить нормам матеріального права, оскільки єдиним належним способом захисту може бути витребування майна у добросовісного набувача. 
Просить рішення суду скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні його позову.
В судове засідання апеляційного суду інші учасники справи, окрім сторони апелянта та сторони позивача, не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи всі були належним чином повідомлені, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, а тому справу розглянуто апеляційним судом відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України у їхній відсутності.
Заслухавши пояснення представника апелянта в підтримання апеляційної скарги, заперечення представника позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що предметом спору є земельна ділянка, загальною площею 0,1052 га, кадастровий номер: 4623683400:01:001:0272, яка розташована за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, с.Конопниця, і до відчуження за оспорюваними договорами купівлі-продажу належала на праві власності відповідачу ОСОБА_3 , яка є боржником у виконавчому провадженні по виконанню рішення суду про стягнення заборгованості за договором позики від 01.01.2010 року, укладеним між нею, як позичальником, та позивачем ОСОБА_2 , як позикодавцем (а.с.20-32 т.1).
Так, рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 26.05.2015 року у справі №450/2962/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики (а.с.21-26 т.1), з урахуванням внесених змін рішенням Апеляційного суду Львівської області від 12.10.2015 року (а.с.27-30 т.1), які було залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.07.2016 року (а.с.31-32 т.1), стягнуто з відповідача ОСОБА_3 у користь позивача ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 01.01.2010 року на загальну суму 834505,82 доларів США, з якої: 537700 доларів США – сума основного боргу за позикою, 277836,22 доларів США – проценти за користування позикою, 18969,60 доларів США – три проценти річних за період з 01.06.2014 року по 10.03.2015 року.
За заявою позивача ОСОБА_2 у справі №450/2962/14-ц, ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 24.10.2014 року (а.с.11 т.1), залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 23.12.2014 року (а.с.12-13 т.1), було вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти та все рухоме і нерухоме майно, що належить ОСОБА_3 , в межах суми позову – 10352962 грн. 20 коп.
На виконання ухвали суду про забезпечення позову у справі №450/2962/14-ц, постановами державного виконавця відділу державної виконавчої служби Пустомитівського районного управління юстиції у Львівській області від 24.10.2014 року та 31.10.2014 року накладено арешт на все належне ОСОБА_3 майно, грошові кошти на її рахунках в установах банку в межах вказаної вище суми (а.с.14-17 т.1).
14.01.2015 року здійснено державну реєстрацію вказаного обтяження у виді арешту нерухомого майна, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження (а.с.18-19 т.1).
Станом на 22.02.2016 року вказана вище ухвала суду про забезпечення позову перебувала на виконанні у відділі державної виконавчої служби Пустомитівського районного управління юстиції у Львівській області (ВП №45219305) і постанови щодо звільнення майна боржника з-під арешту державним виконавцем не виносилось (а.ч.49 т.1).
За наявності зареєстрованого обтяження нерухомого майна, про яке відповідачу ОСОБА_3 було достеменно відомо, 27.11.2015 року вона відчужує належну їй на праві власності земельну ділянку, загальною площею 0,1052 га, кадастровий номер: 4623683400:01:001:0272, яка розташована за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, с.Конопниця, відповідачу ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі за №1229 (а.с.56-59 т.1).
В подальшому, відповідач ОСОБА_4 продала спірну земельну ділянку відповідачу ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 09.06.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за №384 (а.с.60-63 т.1).
Під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №12016140080000526 від 23.02.2016 року встановлено, що підставою для зняття арештів (обтяжень, заборон) із нерухомого майна, належного відповідачу ОСОБА_3 , стала ухвала Пустомитівського районного суду Львівської області від 09.10.2015 року про скасування заходів забезпечення позову у справі №450/2962/14-ц, яка в дійсності судом не постановлялась, що підтверджено листами Пустомитівського районного суду Львівської області №450/2962/14-ц/1589/2016 від 22.02.2016 року та №01-03/35/2016 від 23.03.2016 року (а.с.50-55 т.1).
Частиною першою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою статті 203 ЦК України, є підставою для його недійсності відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України.
Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.
При цьому, правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції Цивільний кодекс України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (ст.ст. 215, 216 ЦК).
Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права.
Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 25.05.2016 року (справа № 6-605цс16) та від 18.01.2017 року (справа №6-2552цс16).
Забезпечення позову по суті – це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування судом заходів забезпечення позову. Тому той факт, що на момент укладення оспорюваних правочинів встановлені судом в ухвалі обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно йому достеменно відомо.
Зазначена правова позиція викладена в постанові  Верховного Суду України від 27.09.2017 року (Справа №6-1361св17).
Отже, за встановлених і наведених вище обставин справи та з урахуванням правових висновків Верховного Суду України, які підтримані й нині діючим Верховним Судом, враховуючи те, що на момент укладення відповідачем ОСОБА_3 оспорюваного договору купівлі-продажу від 27.11.2015 року їй було достеменно відомо про встановлену судом заборону щодо спірного нерухомого майна, яка цим судом або судом вищої інстанції в порядку вирішення питання забезпечення позову скасована не була, а для зняття обтяжень з метою відчуження відповідачем ОСОБА_3 спірної земельної ділянки було подане неіснуюче в дійсності судове рішення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання оспорюваних договорів купівлі-продажу земельної ділянки недійсними на підставі ч.1 ст.203 ЦК України, застосувавши як наслідок недійсності правочинів – повернення сторін в попереднє становище (реституцію).
Доводи апелянта ОСОБА_1 про те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, є безпідставними, оскільки позивач не був власником спірної земельної ділянки, а тому не може ставити вимогу про витребування майна на підставі ст.388 ЦК України.
Власний інтерес позивача полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності відповідача ОСОБА_3 , оскільки від цього залежить подальша можливість позивача законно реалізувати свої права, як стягувача у виконавчому провадженні, боржником в якому є відповідач ОСОБА_3 , відтак, позивачем правильно обрано спосіб захисту порушеного права шляхом визнання оспорюваних договорів недійсними із застосуванням реституції – повернення сторін договору у попереднє становище, шляхом повернення у власність відповідача ОСОБА_3 незаконно проданої нею земельної ділянки. 
Не може також бути підставою для скасування оскаржуваного рішення не залучення апелянта ОСОБА_1 до участі в даній справі, оскільки договір купівлі-продажу земельної ділянки від 11.09.2017 року, укладений між нею та відповідачем ОСОБА_5 , не оспорювався позивачем в даній справі, а є предметом спору в іншій справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та до неї ( ОСОБА_1 ) про визнання цього договору недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину – реституції. 
Доводи сторони апелянта про те, що позивач міг дізнатись про цей договір, є також безпідставними, оскільки договір купівлі-продажу земельної ділянки від 11.09.2017 року було укладено з ОСОБА_1 вже після відкриття провадження у даній справі і, до того ж, після вжиття заходів забезпечення позову ОСОБА_2 ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 01.03.2017 року у виді накладення арешту на спірну земельну ділянку (а.с.83 т.1).
Таким чином, правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою ОСОБА_1 немає, суд правильно встановив характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню, не допустив порушень норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 лютого 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складений 17 липня 2020 року.

Головуючий:                                                         Бойко С.М. 

Судді:                                                                 Копняк С.М. 
       
                                                                       Ніткевич А.В.