КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                               
справа № 761/829/20                                                       Головуючий у 1 інстанції: Рибак М.А.
провадження № 22-ц/824/6288/2020                                          Суддя-доповідач: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
24 червня 2020 року                                                                                   м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Судді-доповідача: Олійника В.І., 
суддів: Желепи О.В., Кулікової С.В.,
при секретарі Бондаренко І.С.,  
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 28 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товарситва «Альфа-Банк», Акціонреного товариства «Укрсоцбанк», Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» державний реєстратор Геращенко Володимир Васильович про визнання дій неправомірними та скасування незаконного рішення про державну реєстрацію права власності та їх обтяжень, -
 
    в с т а н о в и в :
 
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Альфа-Банк», АТ «Укрсоцбанк», КП «Реєстраційне бюро» державний реєстратор Геращенко В.В. про визнання дій неправомірними та скасування незаконного рішення про державну реєстрацію права власності та їх обтяжень.
Позовні вимоги обгрнутовував тим, що банк не мав права проводити незаконну перереєстрацію права власності на предмет іпотеки після спливу строків позовної давності стягнення боргу за кредитним договором №08-038/402 від 14.08.2007 року, за відсутністю судових рішень про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором, а державний реєстратор в свою чергу не мав право проводити реєстраційну дію на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка до проведення реєстраційної дії належала йому (позивачу), що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
Разом з позовною заявою представник позивача подав заяву про забезпечення позову, в якій просив суд вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, що розташована по АДРЕСА_1 , загальною площею 30,3 кв.м., житловою площею 17.2 кв.м та заборонити органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо зазначеної квартири та її відчуження.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28 січня 2020 року в задоволенні заяви відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм процесуального права ставиться питання про скасування ухвали суду першої інстанції та задоволення заяви про забезпечення позову.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав. 
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності
Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що представником позивача не доведено того, що такі заходи забезпечення позову, як накладення арешту на майно та заборона вчиняти реєстраційні дії щодо вказаного майна є співмірними із заявленими позовними вимогами.
Проте, такі висновки не відповідають обставинам справи та вимогам закону.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем оспорюється правомірність державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим у разі відчуження квартири, відновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду буде неможливим та змусить позивача здійснювати додаткові процесуальні дії для відновлення свого порушеного права, залучати до участі у справі нових учасників, пред`являти нові позовні вимоги, що призведе до порушення строків розгляду даної справи. 
Тому позивач вважав, що є необхідність забезпечення даного позову шляхом заборони вчиняти реєстраційні дії стосовно спірного нерухомого майна. Крім того, АТ «Альфа-Банк» може в будь-який час відчужити спірне майно, не повідомивши про це позивача, а тому невжиття заходів забезпечення позову може призвести до вчинення нової реєстраційної дії щодо спірного майна, що у свою чергу унеможливить або утруднить виконання рішення суду і захист прав та інтересів позивача у разі задоволення позову.
Відповідно до положень ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Згідно з п.1, 2 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб та забороною вчиняти певні дії.
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч.3 ст.150 ЦПК України). 
Вирішуючи питання про забезпечення позову та приймаючи за ним рішення, суд зобов`язаний враховувати обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та зазначені ним докази, що підтверджують кожну обставину.
Відповідно до п.п.4,5,6 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року ETS №005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). Відповідно до приписів ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
 Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При цьому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
Проте, суд першої інстанції дійшов поспішного висновку про те, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про те, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позову, і що позивачем не надано доказів на підтвердження вчинення банком дій, спрямованих на відчуження квартири АДРЕСА_1 на користь третіх осіб. 
Так, відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову суд першої інстанції вказав, що позивачем не надано у розпорядження суду доказів, які б свідчили про те, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позову, як і не надано доказів на підтвердження вчинення банком дій спрямованих на відчуження квартири на користь третіх осіб.
Проте, предметом позову є скасування рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру.При цьому, попереднім власником майна був позивач по справі і в разі задоволення його позовних вимог відновиться попередній запис про право власності на спірне нерухоме майно шляхом скасування реєстраційного запису про право власності Відповідача.
У разі відчуження квартири, відновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, буде неможливим, а позивач буде вимушений здійснювати додаткові процесуальні дії для відновлення свого порушеного права, зокрема, залучати до участі у справі нових учасників, пред`являти нові позовні вимоги, тощо, що призведе до порушення строків розгляду даної справи.
Мета забезпечення позову полягає в охороні матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача для того, щоб забезпечити реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Позивач прагне відновити своє право власності на нерухоме майно, яке перейшло у власність третьої особи (АТ "АЛЬФА-БАНК").
Також АТ "АЛЬФА-БАНК" може в будь-який час відчужити спірне майно для задоволення своїх потреб. При цьому, норми діючого законодавства не зобов`язують АТ "АЛЬФА-БАНК" повідомляти позивача про свій намір відчужити спірне майно, а у інший спосіб він позбавлений можливості дізнатися про намір власника майна.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Н. проти Нідерландів" наголошується, що ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування.
Отже, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Також в ухвалі суду першої інстанції вказано, що позивачем не доведено того, що заходи забезпечення позову, як накладення арешту на майно та заборона вчиняти реєстраційні дії щодо вказаного майна є співмірними із заявленими позовними вимогами.
Проте, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду, оскільки предметом спору є правомірність здійснення реєстрації права власності на спірну квартиру, а тому заборона здійснення подальших реєстраційних дій стосовно цієї квартири з метою її відчуження є співмірною із заявленими позовними вимогами.
Крім того, відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року №9 заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.
Крім того, забезпечення позову може бути застосовано судом не тільки у випадку існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а й за наявності реальної ймовірності такого відчуження.
Також вжиття заходів забезпечення позову жодним чином не перешкоджатимуть господарській діяльності банку. Саме по собі накладення арешту на об`єкт нерухомого майна без наміру власника його відчужити та заборона їх відчуження жодним чином не впливає на правовий статус цих прав і на права і законні його інтереси.
  Відповідно до матеріалів справи позивачем разом з позовною заявою подано копію договору купівлі-продажу квартири, копії кредитного і іпотечного договору та інформаційну довідку, які підтверджують що до здійснення перереєстрації квартири позивач володів квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .
Так як попереднім власником майна був позивач по справі, то в разі задоволення його позовних вимог відновиться попередній запис про право власності на спірне нерухоме майно шляхом скасування реєстраційного запису про право власності відповідача.
За ч.ч.1, 2 статті 149 Цивільного процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. 
З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку щодо задоволення апеляційної скарги, скасування ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 28 січня 2020 року, задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 30,3 кв.м., житловою площею 17.2 кв.м. і заборону органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо зазначеної квартири та її відчуження.
 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, - 
 п о с т а н о в и л а :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 28 січня 2020 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.
Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити.
Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 30,3 кв.м., житловою площею 17.2 кв.м.
Заборонити органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо зазначеної квартири та її відчуження.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 25 червня 2020 року.

Суддя-доповідач:  

Судді: