ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2020 року	Львів	Справа № 500/1022/20 пров. № А/857/6464/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Коваля Р.Й.,
суддів                                                                      Гуляка В.В.,
                                                                                      Ільчишин Н.В.,
з участю секретаря судового засідання                    Максим Х.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 15 травня 2020 року (прийняте у м. Тернопіль суддею Чепенюк О.В.; складене у повному обсязі 15 травня 2020 року) в адміністративній справі № 500/1022/20 за позовом Приватного підприємства “Охорона-Захід-Центр” до Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - управління Держпраці у Тернопільській області, про визнання протиправними дій та скасування постанови,

                                                     В С Т А Н О В И В :

У квітні 2020 року Приватне підприємство “Охорона-Захід-Центр” (далі - ПП “Охорона-Захід-Центр”, Підприємство) звернулося до Тернопільського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просило визнати протиправними дії головного державного виконавця Тернопільського МВ ДВС Семенчук Катерини Іванівни і скасувати постанову про арешт коштів боржника від 06.04.2020 ВП № 61677142.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що згідно з оскаржуваною постановою арешт коштів накладено на рахунки позивача, з яких здійснюються виплати заробітної плати працівникам Підприємства, що призводить до порушення їх конституційних прав, а також арешт накладено на грошові коштів позивача без обмеження їх суми. Наведене свідчить про порушення відповідачем норм Конвенції про захист заробітної плати від 01.07.1949 № 95, ратифікованої Україною 04.08.1961, положень статтей 3, 43 Конституції України, статті 97 Кодексу законів про працю України, норм статтей 48, 56 та 59 Закону України “Про виконавче провадження” № 1404-VIII від 02.06.2016.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 15 травня 2020 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною і скасовано постанову головного державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Семенчук Катерини Іванівни про арешт коштів боржника від 06.04.2020 ВП № 61677142.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржив Тернопільський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), який вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та за неправильного застосування норм матеріального права. Тому просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що жодним законом чи іншим нормативно-правовим актом не віднесено рахунки юридичної особи, з яких здійснюється виплата заробітної плати, податків та зборів, до рахунків зі спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунків, звернення стягнення на які заборонено законом. Скасування арешту, накладеного державним або приватним виконавцем, коштів на одному або кількох рахунках боржника - юридичної особи призведе до ускладнення або ж до повної неможливості виконати судове рішення, адже боржник отримає можливість вільно розпоряджатися коштами на цих рахунках. При цьому ніхто не зможе проконтролювати, чи справді звільнені з-під арешту кошти буде спрямовано на виплату заробітної плати, податків та зборів, а банально не виведено з рахунків підприємства. Часткове скасування арешту, накладеного державним або приватним виконавцем, коштів на одному або кількох рахунках боржника - юридичної особи в частині виплати заробітної плати та/або податків і зборів також не є виходом із ситуації з огляду на те, що контролювати призначення платежів банк боржника не має права.

Крім цього, Тернопільський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) надав додаткові пояснення, у яких зазначив, що заборгованість сплачена в повному обсязі та перерахована стягувачеві (Управліню Держпраці у Тернопільській області). Виконавчий збір та витрати виконавчого провадження отримано повністю. Відтак, з урахуванням положень статті 59 Закону України "Про виконавче провадження", 25.05.2020 державним виконавцем винесено постанову про зняття арешту з коштів боржника.

У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) не здійснювалося. 
Також за приписами частини другої статті 313 КАС України неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, Головним державним виконавцем Тернопільського МВ ДВС Семенчук К.І. 01 квітня 2020 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 61677142 про стягнення з позивача на користь Управління Держпраці у Тернопільській області штрафу в сумі 250 380,00 грн; також стягнуто з боржника виконавчий збір/основну винагороду приватного виконавця у розмірі 25 038,00 грн (а.с. 8). 
Виконавче провадження відкрито за заявою Управління Держпраці від 27.06.2019 про примусове виконання постанови про накладення штрафу від 10.04.2019 №ТР468/40/АВ/ТД-ФС, направленої Управлінням до Тернопільського МВ ДВС 27.06.2019 (а.с. 55, 56).
06.04.2020 державним виконавцем у межах виконавчого провадження ВП № 61677142  винесено постанову про арешт майна боржника, накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику. Визначено копію постанови направити на виконання до банківських, інших фінансових установ та сторонам виконавчого провадження. 
У змісті постанови відсутня інформація про суму коштів, на яку накладається арешт, та про відкриті банківські рахунки боржника, на які накладається арешт (а.с. 3).

Згідно довідки АТ КБ “Приватбанк” від 16 квітня 2020 року № 9 Підприємство станом на той час має відкритий поточний рахунок № НОМЕР_1 , валюта UAН, у Тернопільській філії АТ КБ “Приватбанк” м.Тернопіль, МФО 338783. Як зазначено у довідці цей рахунок використовується клієнтом для виплати заробітної плати та інших виплат працівникам, сплати податків, зборів та інших платежів (а.с. 4).

Не погоджуючись з такими діями державного виконавця і постановою про арешт коштів боржника ВП № 61677142 від 06.04.2020, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції мотивував це тим, у спірній постанові не зазначено суму, на яку накладається арешт, тобто на всі кошти без обмеження, що є порушенням Закону України “Про виконавче провадження” № 1404-VIII від 02 червня 2016 року та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012, а тому постанова державного виконавця від 06.04.2020 ВП № 61677142 про арешт коштів боржника є протиправною та підлягає скасуванню. 
Щодо протиправності дій державного виконавця зазначив, що оскільки здійснення дії є процесом реалізації наданих законом функцій суб`єктом владних повноважень і в цій справі правові наслідки для позивача виникають на підставі оскаржуваної постанови державного виконавця про арешт коштів боржника, щодо якої суд вже надав правову оцінку, то в частині позовних вимог про визнання протиправними дій головного державного виконавця Тернопільського МВ ДВС Семенчук К.І. необхідно відмовити.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною першою статті 5 Закону України “Про виконавче провадження” №1404-VIII від 02.06.2016 (далі - Закон № 1404-VIII) встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України “Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів”.

Згідно з пунктом 7 частини другої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейська обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Частиною другою статті 48 Закону № 1404-VIII визначені аналогічні положення щодо заборони звернення стягнення та накладення арешту на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Відповідно до статті 52 Закону 1404-VIII виконавець може звернути стягнення на кошти боржника - юридичної особи, розміщені на його рахунках і на рахунках, відкритих боржником - юридичною особою через свої філії, представництва та інші відокремлені підрозділи (частина друга).
Не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках (частина третя).

Згідно вимог частин третьої, десятої статті 56 Закону № 1404-VIII арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.
У порядку, встановленому цією статтею, виконавець, у провадженні якого знаходиться виконавче провадження, за заявою стягувача чи з власної ініціативи може накласти арешт на грошові кошти, які перебувають на рахунках (вкладах) чи на зберіганні у банках, інших фінансових установах і належать особі, яка має заборгованість перед боржником, яка підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили. Такий арешт знімається, якщо протягом п`яти днів з дня його накладення стягувач не звернеться до суду про звернення стягнення на грошові кошти такої особи в порядку, встановленому процесуальним законом.

Пунктом 8 розділу VІІІ “Порядок звернення стягнення на майно боржника” Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012, визначено, що на кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт, про що виноситься постанова виконавця. У постанові зазначається сума коштів, яка підлягає арешту, з урахуванням вимог за виконавчим документом, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця та вказуються реквізити рахунку, на якому знаходяться кошти, що підлягають арешту, або зазначається, що арешт поширюється на кошти на всіх рахунках боржника, у тому числі тих, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів.

З аналізу наведених норм видно, що державний виконавець уповноважений накладати арешт на кошти та/або майно боржника при примусовому виконанні відповідного виконавчого документа лише у межах суми стягнення.

Як підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, зокрема, постановою державного виконавця від 06.04.2020 про арешт коштів боржника державним виконавцем накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику. 
Однак, жодної суми коштів, в межах якої накладено арешт, ця постанова не містить.

З огляду на вищенаведені законодавчі норми та встановлені у справі обставини, колегія суддів вважає, що постанова державного виконавця від 06.04.2020 ВП № 61677142 про арешт коштів боржника є протиправна та підлягає безумовному скасуванню.

Натомість вимога про визнання протиправними дій не підлягає задоволенню, оскільки прийняття постанов державним виконавцем у процесі примусового виконання рішень належить до безпосередніх повноважень останнього, а правові наслідки для учасників виконавчого провадження тягнуть за собою саме прийняті державним виконавцем постанови.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Визнання протиправними дій відповідача не призведе до відновлення права позивача, на захист якого був поданий адміністративний позов. Ефективним способом захисту прав позивача у цьому випадку є саме скасування постанови від 06.04.2020 про арешт коштів боржника.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність часткового задоволення позовних вимог.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

                                                   П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 15 травня 2020 року в адміністративній справі № 500/1022/20 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	Р. Й. Коваль 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	Н. В. Ільчишин  	
Постанова складена у повному обсязі 17 липня 2020 року.